1899
1899-1
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Közlönye
AZ IGAZGATÓ-VÁLASZTMÁNY MEGBIZÁSÁBÓL SZERKESZTIK FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ másodelnök és SCHÖNHERR GYULA titkár.
BUDAPEST
KIADJA A MAGYAR HERALDIKAI ÉS GENEALOGIAI TÁRSASÁG.
MDCCCXCIX.
A SZENTGYÖRGYVÖLGYI BAKACS-CSALÁD.
(Két czimerképpel és négy pecsétrajzzal.)
Zala vármegye alsólendvai járásában fekvő Szentgyörgyvölgye és környéke már a XIV. században számos kisbirtokos nemes családnak fészke volt. Lehetséges, hogy eredetileg különféle szolgálmányos népek, várjobbágyok, királyi ijjászok, határőrök voltak, legalább ezek emlékezete élt még a XIV. századnak végén.
* Erre mutat az is, hogy Szentgyörgyvölgyét régebben Őri-Szentgyörgynek is hivták. (Csánky Dezső, Magyarország történelmi földrajza, III. köt. 189. lap.) Egy, Vizeki Tallián Gyula kutasi családi levéltárában levő 1349-iki okirat szerint is, Velemérmelléki Lőrincz fia András a nádori itélőszék elé idézteti Eöriszentgyörgyi Tamás fia, János fia Tankót és néhány jobbágyát.* Igy zalai őr (speculator) volt 1275-ben a Szentgyörgyvölgye mellett, vagy éppen annak határában, a mai Márokföldén, Kebele és Csesztrey közt 5 ekényi földet birt Buza is, kinek fia Márton 1275-ben V. István királyt úgy a jegyzői tisztben (in officio notarie), mint követségekben és más teendőkben hiven szolgálván, s utóbb megmaradván IV. László királynak udvarában is, Benedek választott esztergami érseknek és alkanczellárnak is hasznos szolgálatokat tévén, ezért a királytól atyjával, fivéreivel Márkkal és Mátéval, továbbá rokonaival Mártonnal és Jakabbal együtt nemességet nyer.
* I. Károly királynak 1327-iki, Márk fia Mihály kérésére kiadott s a kutasi levéltárban meglevő priv. levele szerint. Ez a birtok utóbb a lindvai Bánffiaké lett. (Zalavárm. tört. I. 513.)*
Arra is van példa, hogy a szomszédságban a tatárjárás után nemes családok, nagyobb biztosságnak okáért önként a zalai őrök közé vétetik fel magokat, igy Benedek érseknek, kinek földje az emlitett Márton földjével határos volt rokonsága is. Az ilyenek azután, mihelyt a háborus idők lezajlottak, igyekeztek régi nemesi szabadságukba visszajutni.
* Wenzel: Árpádkori uj okmánytár. VII. 465.* A várispánsági intézménynek szétfoszlása idején, az Árpádkornak vége felé, az itteni családok, nagyrészt legalább, birtokukban már mint szabad és régi nemesek ültek.
Apróbb hatalmaskodások, leánynegyed iránti pörök, határbeli huzavonák, birtok-perlekedések, eskütársi tisztben való eljárás hiteles helyeken óvások tétele stb. foglalkoztatják a XIV. században főleg ezeket az egymásközt sokszorosan összeházasodott közbirtokos családokat. Olykor velük mint királyi emberekkel vagy birói vizsgálatokra megidézett szomszédokkal is találkozunk.
Országos vagy megyei tisztségeket nem igen viseltek. Mindössze egy iródeákot (Szentgyörgyvölgyi István fiát, litteratus Miklóst, 1398-ban) és egy vasvári prépostot (Szentgyörgyvölgyi Becsei Bálint fiát Jakabot, 1443-ban) emlitenek közülük az oklevelek.
Nevük – a mennyiben egyáltalán viselnek az apa keresztnevén kivül más nevet is – vagy egyszerüen Szentgyörgyvölgyi (olykor Szentgyörgyi is),
* Ezen a néven jönnek elő pl. Szentgyörgyi Miklós fia János, meg Péter fia Marczel és András, továbbá Szentgyörgyi Pál fia János (1350), Péter fia György, Mihály fia György és János fia Pál szentgyörgyvölgyi nemesek (1398), Szentgyörgyvölgyi János fia Pál és György fia Péter (1400), Szentgyörgyvölgyi János fiai Mihály, György és Péter (1424), Szentgyörgyvölgyi János (1490) és Szentgyörgyvölgyi Jakab (1495).* vagy, és ez a gyakoribb eset, van már külön családi nevök is.
Ilyen a
Tankó család, a melynek egyik őse, János fia Tankó (Thonkou), Máté fia Balázszsal együtt (1349-ben) a szomszédos Velemér-mellékiekkel pörösködött, Tankó fia János pedig (1399-ben) Radnán a Radnaiaktól és Dédiektől bizonyos birtokrészt hatalmasul elfoglalt. Ilyen családnevekké váltak idővel Szentgyörgyvölgyén a
Damján, Bobis, Börendel, Göndör, Mogai, Ferenczi, Kulcsár, Bertalan, Tiborcz és más nevek is.
* 1490-ben Szentgyörgyvölgyén birtokosok többek közt Damján Pál, Bobis György, Pálfi Miklós, Göndör Benedek, Tankó Benedek, Mogai Tamás, Ferenczi Sebestyén, Oláh János, Cseke György és mások. (Orsz. ltár, Dl. 19647.) 1495-ben pedig Kis László, Bobics Lukács, Kulcsár László, Szép Péter és Miklós, Bertalan János és Tiborcz János stb.*
Egy, az országos levéltárban őrzött 1513-iki adólajstrom
* Orsz. levéltár, Dl. 32206. Csánky Dezső, id. h. 106. l.* 19 különböző, Szentgyörgyvölgyén birtokos egy telkes nemes családot sorol ugyan föl, mind a mellett ez a jegyzék korántsem teljes, mert abból a felsorolt családok közül több, köztük a Bakacs-család is hiányzik.
Egyes családtagok más, tőszomszéd községekben, igy Farkasdin, Radnán, Déden is (ma már nem léteznek) birtokot szerezvén s részben ott telepedvén meg, magukat ezekről a helyekről is nevezték.
Radnán volt birtokos többek között Szentgyörgyvölgyi Radna fia Bodoló is, a ki az erre vonatkozó oklevelét biztos helyre kivánván tenni, megőrzés végett Panth fiaira, Balaséra és Tamásra bizta azt. Mikor aztán az oklevelek visszaadására került a sor, ezt Balase fia György szigeti polgár Bodoló unokáinak, Miklós fia Miklósnak és Szentgyörgyvölgyi Bodó- fia Pál fia Györgynek egyszerüen megtagadta, miért is őt a király (1382-ben) megintvén, a királyi tárnokmester elé idézte.
* Eredeti oklevél Vizeki Tallián Gyula kutasi levéltárában, a hova leányági örökösödés révén a XVII. század közepe táján a báró Bakacs család levéltárának jelentékeny része jutott. Ismétlések elkerülése végett általánosságban megemlitem, hogy a forrásnak megjelölése nélkül közölt adatokat ennek a levéltárnak eredeti és eddigelé ismeretlen okleveleiből meritettem.*
Hasonlókép Radnán is birtokosok voltak 1443-ban Becsei, máskép Szentgyörgyvölgyi Bálint fia László (kinek fivére volt néhai Jakab vasvári prépost), Börendel (Bwrendel) Antal, továbbá Bobus Benedek fia György.
Még a XVI. század hatvanas éveiben is a Szentgyörgyvölgyi határnak egyes részeit ezekről a családokról nevezik Bakacsszegnek, Berendelszegnek, Göndörszegnek, Kalapácsszegnek, Tankószegnek stb.
A Bakacs családnak első, határozottabb ősére 1314-ben akadunk, a midőn Bakacs (Bachkach) fia Tamás és rokonsága, mint felperesek, bizonyos radnai birtokra nézve már hosszasan pereskednek Bodizló rokonságával, úgymint Tamás fiaival, Jánossal és Csókkal (Chok), Miklós fiaival Keménynyel, Pállal, és Mihálylyal, Tiborcz fiaival Istvánnal, Csobóddal (Chobowd) és Mátéval s végre Csapka (Chapka) fia Péterrel. Fogott birák közbenjárására az alperesek végre 1314 deczember 23-ikán kijelentik Herman csatári apát és a konvent előtt, hogy a peres földről Bakacs fia Tamás és rokonsága javára örökre lemondanak.
* 1342-ben Velemérvölgyi Bakach fiainak volt itten földje, a mely Kebelemellékkel, Baracsaházával és Ladaföldével volt határos. Zalavárm. tört. I. 397.*
Ez a Radna, úgy látszik, a mai Szentgyörgyvölgye határában vagy annak tőszomszédságában fekhetett,
* Talán némiképen tájékoztathat Radna hol fekvésére nézve az, hogy a fentebb emlitett Bodoló (Budulo) fiainak birtoka 1342-ben Baracsaháza mellett, a Szentgyörgybe vezető uton, Verőláb nevü völgyben feküdt. I. h. I. 397.* valamint Déd is. A XIV. század vége felé Radnaülése és Dédteleke néven emlittetnek, és – bizonyára rokoni leszármazás révén – Radnai Pál fia György, Miklós fia János és Dédi Demeter fia János birtokában vannak. Ezeket akkortájt nagy veszedelem fenyegeti. Még Lajos király életében ugyanis Lindvai István és János tótországi bánok olyasmit hallottak, hogy Radnaülése és Dédteleke zalamegyei birtokok bizonyos embereknek magtalan elhaltával a királyra háramlottak volna. Siettek tehát a királyhoz és emlékezetébe hozván hüséges szolgálatukat, tőle ezekre a birtokokra adománylevelet
eszközöltek ki. Csakhamar azonban reájöttek arra, hogy alaposan tévedtek és háramlásról szó nem lehet. Más eszközhöz nyúltak tehát, hogy ezeket a birtokokat magukhoz ragadhassák. 1385-ben Mária királyné elé járultak, beismerték korábbi tévedésüket és azt állitották, hogy ezek a birtokok nem voltak az örökösök nélkül elhalt, általuk megnevezett emberek tulajdonai, hanem királyi birtokok azok, a melyeket bizonyos emberek alattomban elfoglaltak és bitorolnak. Erre Mária királyné a birtokokat anyjának beleegyezésével uj adományként nekik adja. Ennek sem lett foganata. Hosszas pereskedés után végre Bebek Imre országbiró János bán kérésére vizsgálatot rendelt az iránt, igaz-e, hogy az emlitett birtokokat korábbi birtokosaik mint szolgálmányos királyi ijjászok és őrök birták?
Ezzel azonban János bán megjárta. A kiküldött királyi és káptalani emberek előtt a Radnaiak és Dédiek 20 határos, 32 szomszéd és 43 környékbeli birtokos tanuval állottak elő, a kik mind egyhangulag és hitük alatt azt vallották, hogy az a két birtok soha sem tartozott a királyi joghoz,
* «...quod predicti Deesteleke et Radnaylese vocate jure Regio nunquam pertinuissent, nec predecessores prefatorum Johannis, Petri et Georgii nomine condicionariorum sagitariorum et spiculatoriorum (igy) easdem possedissent, sed iidem tanquam veri et sinceri nobiles dictas possessiones possedissent et ipsi in causam attracti sub eedem vere nobilitatis titulo possiderent. A zalavári konvent 1399 november 22-ikén kelt átiratában.* és azt Jánosnak, Péternek és Györgynek elei soha sem birták királyi lövők és őrök jogán, hanem valóságos nemesek gyanánt. Lindvai János még akkor sem nyugodott meg. Húzta-halasztotta a pört éveken át, hogy bizonyságokat gyüjthessen. Végre is kénytelen volt belátni követelésének igaztalan voltát és 1393-ban Kaplyai János országbiró előtt ünnepélyesen beismerte, hogy ezekre a királyné által neki adományozott birtokokra semmi joga nincsen, azokat az alperesek «mindig és régtől fogva» nemesi jogon birják s igy a pert letette s a birtokokat örökre átengedte.
Kitünik ezekből, hogy a Bakacs család elei már a XIII. század végén zalavármegyei birtokos nemesek voltak. Nevükkel ezután több mint egy századig nem találkozunk. 1490 május 8-ikán ismét a lindvai Bánffy névvel kapcsolatosan olvassuk egy Bakacsnak a nevét. Lindvai Bánffy Miklóst ugyanis azzal vádolta Szentlászlói Lacza Mihály, hogy néhai Bernaldust, Lacza Mihály feleségének fivérét, szolgái által megölette volna. A király által elrendelt vizsgálaton, a mely Bánffyt ártatlannak találta, a kapornaki konvent számos szomszédot és környékbeli nemest hallgatott ki. Ez utóbbiak közt olvassuk Bakacs János nevét is.
* Orsz. ltár, Dl. 19647.*
Pár évvel reá, 1495-ben, nemes Szentgyörgyvölgyi Bakacs Benedek veszi meg 120 magyar arany forinton nemes Gosztoni Bálintnak Zalamegyében Farkasdi birtokokban, a «Szentgyörgy nevü völgyekben» fekvő három jobbágytelkét,
* «possessiones jobagionales in vallibus Zenthgewrgh vocatis in possessionibus Farkassy in comitatu Zaladiensi existentis et habitis... nobili Benedicto Bakach de Zenthgewrghwewlge» adja el. A vasvári káptalan eredeti bizonyságlevele szerint.* a melybe ugyanezen évben ellenmondás nélkül beiktatva is lett.
* A kapornaki konvent eredeti hártya oklevele szerint. A beiktatásnál mint szomszédok ott voltak Szentgyörgyvölgyi Jakab, Bobis Lukács, Kulcsár László, Szép Péter és Miklós, Bertalan János és Tiborcz János, szentgyörgyvölgyiek.*
Alkalmasint ennek a Benedeknek fia volt Bakacs Sándor (Sandrinus), a kitől fogva a családnak leszármazását, annak a XVIII. században bekövetkezett kihaltáig, szakadatlanul megállapithatjuk. Anyja alighanem Györgyfalvi Csépán leány volt, a mit abból sejtünk, hogy Sandrin 1528-ban a Csépán család zalavármegyei bagladi birtokát «anyai jogon» birtokába veszi s azt még 1549-ben is birlalja, nemes Györgyfalvi Csépán (Chyppan) Jánosnak panaszára.
Talán Benedeknek fivére volt Szentgyörgyvölgyi Bakacs Pál, kinek fia István 1550-ben rokonával, a fentebb emlitett Sándorral bizonyos telkekre és udvarházakra nézve csereszerződést köt. 1597-ben Martonfalván él még Bakacs Tamás is. Vajon Istvánnak fia volt-e? nem tudjuk.
* Balogh Gyula: Vas vármegye nemes családai, 8. l.*
A családnak Bakacs Sándortól való leszármazását (kiegészitve és kiigazitva a Nagy Iván
nemzetségi művében levő családfát) a következőkben adjuk:
I. Sándor 1532 czimeres levelet szerez, 1553 néhai – Szentmiklósi Barkóczy Kata; I. Benedek † török fogságban; I. Lukács megölték a törökök Szentgyörgyvölgyén 1576–1578 között – Szentbalázsi Szele Zsófia; I. Farkas † 1585 Pápán – ? Borbála; Anna; Zsuzsánna; Gáspár †; Leány – Pápai Horváth János; Katalin; Zsuzsánna; II. Sándor keszthelyi főkapitány 1622 czimerbővítést, 1625 nagyságos czimet nyer † 1626 – Gersei Petheö Kata; II. Farkas szül. 1603 vagy 1604 1630 báró 1631 néhai – Teuffel Eufrozina; Orsolya; III. Sándor a vak † 1656 előtt – Rábadoroszlói Rumy Kata; István 1678 néhai; IV. Sándor 1676 keszthelyi főkapitány † 1686 előtt – Niczky Magdolna; Juliánna – 1. Niczky László 2. Ferber Mátyás; III. Farkas †; II. Lukács kurucz, bajai főkapitány † 1705 – Csoknyay Éva; II. Benedek † 1734 – Meldegi br. Reichlin Mária Kata; Orsolya – Szentgyörgyi Horváth László; Terézia – Vizeki Tallián József; Viktória – Cserneki Dessewffy Ferencz.1899-004 ![images/1899-00xw01.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw01.jpg)
A családfa tövén álló Bakacs Sándor nem érte be a reá jutott szerény szentgyörgyvölgyi portával, hanem egy jó paripát szerzett, fegyvert kötött és neki indult hadiszerencsét próbálni. Beállott a vármegye egyik hatalmas főurának, Lindvai Bánffy Jánosnak szolgálatába. Oldalánál van a gyászos emlékezetü mohácsi csatában is. Mikor a csata már elveszett és a király a viadalból még megmaradt hiveivel együtt hátat forditani volt kénytelen s utját a felsőbb részek felé vette, az általános roppant zavarban Bánffy is elszakadt többi barátaitól és embereitől. Az ellenség elől való menekülése közben lova a nagy erőfeszitésben kimerülvén, Bánffy az ellenség kezei közül való megszabadulásnak már minden reményét elvesztette, s már a fogságnak vagy éppen a megöletésnek végső veszedelme fenyegette, mikor az őt serényen kisérő hüséges Bakacs Sándor neki a saját jó török paripáját felajánlotta, a melyen Bánffy szerencsésen el is menekült.
Bakacs Sándort utolérték a törökök, s mikor férfias viaskodás után belátta, hogy egymaga az aránytalan erőkkel szembe nem szállhat, megadta magát és fogságba került.
* Bánffy János nádor 1531-iki adományleveléből, mely az 1546-iki királyi megerősitésben átirva, egykoru másolatban megvan a kutasi levéltárban. Bontz J. (Keszthely város monográfiája, 384. lap) szerint Bánffy őt a vasvári uradalommal ajándékozta meg.*
Mikor és hogyan szabadult ki a török rabságból, nem tudjuk.
* Nagy Iván ismert müvében azt irja, hogy Bánffy váltotta ki és Baltavárral jutalmazta. Erről a tettről s a családnak baltavári birtokáról azonban a családi iratok mitsem emlitenek.* 1529-ben már adományba kapja a zalamegyei Balatér-Tormafölde és Dobri birtokokat, melyeket Sárkány Bernát és Antal felségsértés miatt elveszitettek.
* Bontz József id. m. 384. l.* 1530-ban ismét a Dunántúl vitézkedik Bánffy Jánosnak – ekkor már János király nádorának – szolgálatában, a ki a következő évben martonfalvi vasvármegyei egész birtokát adja neki jutalmul, majd 1532-ben részére János királytól régi nemességének elismerését és ennek jeléül czimeres levelet eszközöl ki, a melyre még alább visszatérünk.
Úgy látszik tehát, nem sokáig sinylette a rabságot. Az imént emlitett adománylevél szinte egy lélekzetre mondja el, hogy Sándor vitéz az urát mintegy az ellenség nyilai közül ragadta ki és maga is, Istennek segitségével, – a ki ezt az ura iránt való ragaszkodásáért igy akarta – az ellenség legsürübb csapatából a királynak nem kis bámulatára visszatért.
Nagy is volt a becsülete János király előtt. Egy Budán, 1530 szeptember 28-ikán kelt és nemzetes Bakacs Sandrin kedves hivéhez intézett, saját kezüleg aláirt zárt levelében a következőket irja neki a király: «Leveledből megértettük urad akaratát, és azt, hogy milyen szorultságban és zürzavarban van most urad az
ellenségek fönhéjázása miatt. Mi valóban irtunk már minden hivünknek, hogy a leggyorsabban jöjjenek össze Hozzánk, mert az a mi szándékunk és akaratunk, hogy mellőzve minden más dolgunkat és összegyüjtvén minden erőnket, Mehmet béghez is – a ki most nagy számu szárazföldi és vizi haderővel a felsőbb vidékekre indult ellenségeink ellen – csatlakozva, azok ellen induljunk meg, a kikről te irsz és a kik a te urad jószágaiban latorkodnak. Bizunk a legmagasabb Istenben, hogy rövidesen úgy uradat, mint minden hivünket ezektől az aggságoktól meg fogjuk szabaditani. Légy tehát lelkes (boni animi) és erre birjad az uradat is. Legyen gondod reá, hogy levelemet a leggyorsabban uradhoz vigyék és abban, a miket irtunk, egyáltalán ne legyen kétséged.»
További közszerepléséről nem tudunk. Úgy látszik, Bánffy Jánosnak 1534 június 30-ikán bekövetkezett halála után visszavonult s utóbb ennek emberkort ért fiával, Istvánnal együtt, alkalmasint János király halála után, – Ferdinánd királynak pártjára állott. Ennek jutalmául erősiti meg 1546-ban I. Ferdinánd a Martonfalvára vonatkozólag Bánffy János által 1531-ben tett s már fentebb emlitett adományt.
Sándor szerző ember volt, s mint aféle hadakozó vitéz, az eszközöket sem éppen válogatta meg mindig hozzá. 1549-ben e miatt a Nádasdy Tamás országbiró által országgyülési határozat alapján Pozsonyban a dunántuli és más szomszédos vármegyék számára megtartott törvénynapokon be is vádoltatta őt Györgyfalvi Chyppan János, megbizottja, Pókateleki Kondé Lázár által, hogy még 1538-ban, nem tudni mi okból, az ő baglyadi jobbágytelkét elfoglalta. A nádor vizsgálatot is rendelt, hanem azért Sándor ur holtáig birtokában maradt a peres teleknek.
Úgy látszik, többnyire az ősi fészekben, Szentgyörgyvölgyén lakott. Itt szerez rokonától, néhai Bakacs Pál fia Istvántól, 1550-ben csere utján bizonyos telkeket és udvarházával szomszédos belsőségeket, itt éreztette nem egyszer osztályos atyafiságával apróbb nagyobb zsarnokoskodásait is. A mig élt, csak elszenvedték valahogy, nem akarván a befolyásos rokonnal, a hatalmas Bánffy család familiárisával kikezdeni, alig hunyta be azonban – úgy látszik, 1553 elején – a szemét, a rég elfojtott boszuság kitört.
Az özvegyet és árvákat még 1553-ban mindenhonnan a nádori, országbirói itélőszék elé idézik. Igy szentgyörgyvölgyi Kis máskép Kulcsár Miklós panaszt emelt, hogy Bakacs Sándor az ő atyját Jakabot, még 1535-ben nyájas szavakkal magához hivatván, az ő nemesi kúriájára vonatkozó összes okleveleit elvette, s mig élt, magánál tartotta, Szentgyörgyvölgyi Miklósffy máskép Szabó Gergely pedig azzal állott elő, hogy mikor 1535-ben néhai atyja, István, bizonyos ügyekben Bakacs Sándor udvarházához ment, ez, nem tudni mi okból, familiárisaival fegyveresen reá rontott s őt úgy elverte, hogy kevés nap multán sebeibe meg is halt s földjeit elfoglalta. Egy részét ezeknek a földeknek 1550-ben ugyan visszaadta, a többit azonban hatalmasul megtartotta s azok most is az özvegynél vannak. Előállott Györgyfalvi Csépán János és Cserge Mihály is ujból régi követelésével a baglyadi jobbágytelket illetőleg, a melyet Bakacs Sándor a beszterczebányai végzések szerint visszaadni tartozott volna s mégis – nem félve a végzésekben megszabott büntetésektől, – hatalmasul megtartott.
Özvegyének, Barkóczy Katának, a kit négy-öt árvájával, Lukácscsal, Farkassal, Gáspárral, Annával és talán Zsuzsánnával is
* Ez utóbbi csakis egy izben, még 1550-ben, atyja életében emlittetik, mint legfiatalabb, utolsó helyen. 1553-ben, mikor az özvegy gyermekeivel együtt, Bobisékkal szerződik, csakis Anna leányát (puella) emliti. Lehetséges tehát, hogy még atyja életében, mint gyermek, már elhalt.* hátrahagyott, volt tehát gondja bőven.
Volt Sándornak még egy fia,
Benedek, bizonyára a legidősebb testvérei között. Ez atyja halálakor már a maga szárnyán lehetett s valahol a távolban vitézkedett.
* Csakis egyszer találjuk megemlitve őt és vitézi tetteit az 1622-iki czimeradományozásban.* Özvegy anyjának és testvéreinek tehát segitséget nem nyujthatott. Mindössze annyit tudunk róla, hogy Gyulafehérvártt volt bizonyos lovasoknak kapitánya s mikor a törökök Gyulafehérvárt bevették, őt is megölték.
Barkóczy Kata nem vesztette el a fejét. Nemcsak megtartotta az apai vagyont gyermekeinek, de még szerzett is hozzá. Igy rövid idővel férjének elhunyta után, még 1553-ban
özvegy Szentgyörgyvölgyi Soldos Lászlóné Bobis Dorottyától és ennek fiától Jánostól zálogba veszi ezek szentgyörgyvölgyi birtokát,
* Ezt a birtokot azután 1568-ban Bakacs Lukács és Farkas Soldos Jánostól 41 m. frton örökárban megveszik.* 1557-ben pedig fiaival együtt megveszi Bükaljai Csúzy Benedeknek szentgyörgyvölgyi nemesi féltelkét 48 forinton, a melyet még néhai Bakacs Sandrin elfoglalt, de a melyre Csúzy anyai jogon igényt tartott. Mikor pedig Nádasdy Tamás nádor 1555-ben a gyermektelenül elhalt Bobis Imrének és Lukácsnak, meg Berendel Lászlónak Berendelszeg nevü két házát és nemesi kúriáját Pécsi (de Quinqueecclesiis) János és Miklósffy Gergely diákoknak adományozta, ennek a beiktatásnál az özvegy embere, Nagy István erélyesen ellentmondott. Az ebből támadt hosszas pereskedésnek 1564-ben a vasvári káptalan előtt megkötött egyezség vetett véget, a mely szerint Bakacs Lukács és Farkas, özvegy édes anyjukkal együtt János és Gergely deáknak költségeikre 62 magyar frtot fizetnek ugyan, a birtokot azonban, – kivéve 4 hold szántót és egy, Bobisberke nevü 8 kaszás rétet a Velemér folyó mellett – tulajdonul megkapják.
Fiai,
Lukács és
Farkas, úgy látszik, osztatlanul kezelték az ősi vagyont. 1564-ben már érdemeket szerzett férfiak, a kiknek Oláh Miklós primás és helytartó összes vagyonukra, a melynek régtől fogva eleik is békés birtokában voltak, de a melyre vonatkozó okleveleiket a mostani zavarokban elvesztették, uj adománylevelet állit ki.
* Ez a vagyon a következőkből állott: Két egész ház és nemesi telek Szentgyörgyvölgyén, egy harmadik az ősi Bakacsszegen, negyedik Göndörszegen, ötödik Kalapácsszegen. Továbbá egy egész rész Farkasy birtokban, egy ház és nemesi telek Tankószegen, végre egy-egy egész jobbágytelek Nemesnép birtokon és Baglyádon.* 1576-ban rokonuk, néhai Szentmiklósi Barkóczy Jób fia Miklós egy éven belül inditandó összes pöreihez többek közt őket is ügyvédjeiül vallja Radetius István egri püspök és helytartó előtt. – Farkasról még csak egy tudósitásunk van, Majthényi László pápai főkapitánynak 1585 deczember 14-ikéről Pápáról kelt levele, a melyben Farkas haláláról ád hirt.
* A Szele Zsófiához, akkor már Hany Gergelynéhez, intézett levél igy szól: «Köszönetünket irjuk Kegyelmednek, mint jó asszonyunknak. Ezt akaránk Kegyelmednek tudtára adni, hogy az Ur Isten az mi szerelmes fiunkat Bakáts Farkast ez világból elkiváná, ki az ő halálának előtte mind Mártonfalva és egyéb dolgok felől is mit hagyott és végezett Kegyelmed mindjárost jöjjön fel hozzám és tudtára adom Kegyelmednek, Isten tartsa meg Kegyelmeteket. Datum Papa 14 die decembris 1585. Maytheny László pápai főkapitány.»* Utódai nem maradtak. Még korábban hunyt el bátyja, Lukács. Gyászos végzete szentgyörgyvölgyi kastélya alatt érte utól, a hol a törökök ellen vitézül harczolván, elesett és fejét vették. «Hiven szolgálta élte utolsó napjáig eleinket, boldog emlékezetü császárokat és királyokat», irja róla II. Ferdinánd király 1622-ben. 1578-ban neje, Szentbalázsi Szele Zsófia, zalavármegyei tekintélyes és vagyonos családnak sarja, már özvegy, a ki mint Sandrin fiának meg Katalin és Zsuzsánna lányainak gyámja, Radetius István püspök, helytartó előtt beismeri, hogy azokat az arany, ezüst tárgyakat, készpénzt, ruhaféléket és más ingóságokat, a melyeket a töröktől való félelmében nemrég Orthenbergi Ernfrid gróf nejének, Archo Julia grófnőnek vasvármegyei Dobra várában Szekóczy Márton deák kezéhez őrizetbe adott, Bakocha Pál várnagytól visszakapta.
Szele Zsófia nem sokáig viselte az özvegyi fátyolt. Férjhez ment Hani Hany Gergely zalavármegyei földbirtokoshoz. Ujabb házassága azonban nem volt boldog és csakhamar véget is ért. Férjét, mikor 1589-ben Szentmárton napja táján mostohafiával, Bakacs Sandrinnal a martonfalvi szöllőkbe pinczézni ment, Zsófia asszony tisztje nemes Sárhiday Lőrincz 25 jobbágy kiséretében puskákkal meglövöldözte, úgy hogy sebeiben csakhamar meghalt. Rokonsága egyenesen az özvegyet vádolta a gyilkosság értelmi szerzőségével. A vármegye őt 50-ed magával leteendő esküre kötelezte afelől, hogy ebben a gyilkosságban ártatlan. Erre azonban nem került sor, jámbor férfiak közbenjárására még előbb kiegyeztek olykép, hogy az özvegy Hany Gergelynek minden jószágáról,
* Ezek nevei: Felső-Kustan, Karmath és Hany, előbb birtokok (possessio), ekkor puszták (praedium).* s ezenkivül hitbér és hozomány iránti követeléseiről is lemondott és még 150 frtot fizetett.
II. Sándor (Sandrin) ekkor már jókora legény lehetett. Nem sokára önállóan rendelkezik. 1596 nyarán már sárvári házánál törvényt láttat s
úgy látszik, része van abban a hatalmaskodásban is, a melyet martonfalvi polgárok mezőlaki Zámbó Ferenczen elkövettek. Ezt sikerül elsimitania. Zámbó Ferencz 1597 márczius 11-ikén kiadott pecsétes levelében kijelenti, hogy az minemü nyomoruság és vereség a martonfalvai polgároktól rajta esett, megtekintvén az ő Istenének parancsolatját és az sok jámbor törekedését, minden boszuságát és haragját ezért teljes szivvel és lélekkel megengedte magának Bakacs Sándornak, vagy él, vagy meghal, és azt hagyja minden atyafiának, hogy se törvénynyel, se egyéb boszuállással rajta ne igyekezzenek állani és reá ne haragudjanak érette.
Mihelyt fegyvert tudott forgatni, már 1586-ban családja hagyományaihoz hiven, hadi szolgálatba állott. Mint a pápai őrség egyik hadnagya, egy Székesfehérvár alatti ütközetben súlyos sebet kapván, török fogságba esett.
* Ez 1598-ban történt. Váltságához Vas vármegyének is hozzá kellett járulnia: minden birtokos 1 frtot, minden jobágyporta 50 dénárt s az armalista 20 dénárt fizetett a vármegye rendeléséből. (L. Balogh Gyula id. m. 8. lap.)* Ötvenkilencz fontos békókban tartották, sanyargatták őt, mintegy két éven át, mindaddig, mig váltság fejében 10,000 frtot le nem fizetett. E végből ősi jószágát kellett zálogba adnia. Mihelyt kiszabadult, ujból a pápai őrségben vállalt hadi tisztet és egy lovas csapat kapitánya volt.
* Ez időtájt váltotta ki Kenessey Péterrel együtt Tarnóczi Barbel János pápai föbirónak és Füstös Mihálynak a császári vajdák előtt 1601 augusztus 2-ikán vallott jótállása mellett Gaber György fiát, Gaber Jánost is, «a ki esett volt rabbá, hozatta ki Arnott Mustafával.».* A végházat őrző «franczusok» azonban ekkor már nagyon zugolódtak s az erősséget török kézre akarták játszani. Bakacs Sándor nem volt a tervnek megnyerhető, hüségében megtántoritható. Az őrség, nehogy neki bajt okozzon, őt, – miként maga feljegyezte, – «kegyetlen rabságba vetette, a melyben 26 nap kenyeret szemével nem látott». Végre, hogy tőle megszabaduljanak, egyszerü módot választottak, Sándort, atyjafiaival és szolgáival egyetemben, szépen eladták a töröknek. Neki magának sikerült valahogyan megszöknie, minden java azonban ott veszett, házanépét pedig ki kellett váltania, ami szintén – saját becslése szerint – 10,000 frtnyi kárával esett.
1602 január 5-ikén boldog házasságra lépett Gersei Petheő Kristóf leányával, Petheő Katával. A Nádasd nemből származó Gersei Petheők, számos, főként vas- és zalavármegyei jószágon kivül, a keszthelyi erősitett kastélynak is urai voltak. A török világban a védelem terhét maguk nem győzvén, miként főuraink legnagyobb része, ők is felajánlották a királynak a várat, tulajdonuknak megóvása mellett, a mit többnyire azzal is elismertek, hogy a tulajdonost, vagy családjának valamelyik tagját, a ki arra vitézi érdemeinél fogva méltó volt, tették meg a végház kapitányává. Igy lett Keszthely is végházzá, királyi őrséggel, s igy lettek utóbb Petheő Mihály fia István, továbbá Petheő Kristóf két leányának vejei, Bakacs Sándor és nádasdi Darabos István is Keszthely várának kapitányai. Petheő Kristófnak, Keszthely urának, csakis lányai maradtak, a kiket a Petheő fiág a családi jószágokból, köztük Keszthely kastélyból és tartozékaiból is kiszoritani igyekezett. Ezért sietnek özvegye és leányai a királyi oltalmat kieszközölni, a miről őket hetesi Pethe Márton helytartó 1602 márczius 14-ikén kelt s a dunántuli főkapitányhoz, alkapitányhoz, Zala vármegye fő- és alispánjához és a keszthelyi kapitányhoz intézett rendeletével biztositja.
* A következő évben ismét megujitja ezt Rudolf király és Bakacs Sándort meg nejét különös oltalmába veszi.*
Ekkor a keszthelyi várban Perneszy György a királynak kapitánya, a ki a Bocskay mozgalmak idején a végházat Bocskaynak adta át, Bakacs Sándornak pedig, a ki a királyhoz való hüségét megtartotta, «minden marháját és jószágát» prédára hányta.
Bakacs Sándor ekkor a császári magyar sereg tábornagya, báró Tilly János alatt bizonyos lovas csapatnak kapitánya, s tőle 1605 deczember 5-ikén a hidvégi táborban azt a megbizatást kapja, hogy menjen el bizonyos vidékekre és ottan azokat, a kik a felségnek kegyelmét vissza nem utasitják, hanem ahhoz önként visszatérnek, a felség nevében fogadja vissza és biztositsa.
A keszthelyi végháznak kapitányságát – úgy látszik – 1606-ban nyeri el. Ezen évi május 29-ikén adja tudtul Mátyás főherczeg
Juan és Chiszar vajdáknak, a kik 50–50 magyar drabanttal Keszthelyen szolgáltak, hogy őket az ő hü és kedves kapitánya, Bakacs Sándor alá rendelte s ezt az ő fejükké tette. Mindamellett nem juthatott hamarjában és békén a keszthelyi örökséghez, melyből a Petheő rokonság igyekezett őt és nejét mindenáron kiforgatni, ha másképen nem megy, akár erőszakos uton is. Sikerült is őt egyidőre kirekeszteni nemcsak a kapitányságból, de még a birtokból is. 1608-ban vele, mint Zala vármegye alispánjával találkozunk, a ki felesége és gyermekei nevében is kiegyezik arra a perre nézve, a melyet neje inditott bizonyos hatalmaskodások miatt Petheő János ellen. Beszünteti a pert Petheő István katonái és szolgái ellen is, kivéve kettőjüket, Bolla Jánost és Paray Pétert. Viszont Petheő István is visszaadta Petheő Kristóf leányainak a keszthelyi kastélyban őket megillető osztályrészt, kikötötte azonban, hogy Bakacs Sándor a keszthelyi kastélyba addig a lábát ne tegye, a mig azt a Felség oda nem adományozza,
* «ad usque resignationem praesidii praefati castelli Keszthel Sacr. Caes. Regiaeque Maiestatis fiendam».* hanem egyedül Petheő Katalin mehessen oda be öt vagy hat szolgájával.
Ezalatt nagy küzdelem folyt a sógorok között a keszthelyi kapitányságért. Petheő István a maga érdekében minden követ megmozgatott. Zrinyi Miklós gróf és Szécsy Tamás karolták fel ennek az ügyét Mátyás főherczegnél, a ki 1608 június 24-ikén Boszniában, a skorbaholi táborból azt üzeni, hogy itten az országon kivül, gondjai közt ilyen tisztek adományozásához hozzá nem jut, hanem majd ha a rövid idő előtt összehivott országgyülésre megy, fog ebben is határozni. Bakacs Sándornak viszont Battyány Ferencz lovászmester és sopronvármegyei főispán fogta a pártját. A győztes Sándorunk lett, a kapitányságot 1608 október 8-ikán megkapta. Petheő István ennek daczára sem nyugodott, hanem ujabb lépéseket tett, hogy sógorát kizavarva, a kapitányságot ő nyerhesse el. Másrészt Battyány Ferencz is irt ujból Bakacs Sándor érdekében (1608 deczember 8-ikán) II. Mátyás királyhoz. A levelet Bakacs Sándor maga vitte föl. El voltak benne számlálva az ő érdemei, s végül arra kérte párfogója a királyt, hogy ezt a hiv szolgáját tartsa meg a kapitányságban, hogy ezáltal egyrészt szolgálatainak némi jutalmát vegye, másrészt azt is lássa, hogy Battyány közbenjárásának van némi ereje.
És csakugyan, a kapitányságot Bakacs Sándor nyerte el, mint Keszthelynek örökös jogu ura. Nem ment azonban egészen simán a dolog. Az őrség egy része a rendeletnek nem engedelmeskedett s az ő bemenetelének fegyveresen ellentállott, azokat pedig, a kik az engedelmességre hajlottak, kikergették a várból s azután a környéken latorkodtak. A király kénytelen volt 1609 június 22-ikén Brayner János főkapitányt kiküldeni, hogy Bakacs Sándort és a hü őrséget fegyveres hatalommal helyezze be, a lázadókat pedig érdemük szerint büntesse meg.
Maga irja egyik felterjesztésében, hogy Keszthelyhez ekkor csakis úgy juthatott, hogy Mátyás a győri, pápai és veszprémi hadakat vele adván, «lövéssel, ostrommal, laptákat behányván, azon végházban elégvén, hitre úgy adták meg.» Kilencz vitéze halt meg ekkor, és vagyonában nagy kárt szenvedett. Mind a mellett fővezére, Tilly mellett az egész nyáron át is 40 lovassal szolgált a fölkelők ellen.
Ugyanebben az évben Somogy- és Zala vármegye alispánja s ez utóbbi megyében a 4 frtos subsidium adóbehajtója (dicator) is volt Bakacs Sándor. Hiven járt el ebben a hivatalában is a vett részletes utasitások értelmében s a befolyt összegekről pontosan beszámolt. Mindamellett ebben a hivatalában sok aggsága lehetett. Számadására s az arra vett felmentvényre boszusan jegyezte reá utóbb a következőket: «Anno 1609. Ebbeli dicának quietantiája, melyet életemben soha sem viselek, Farkasnak, Kristófnak és az utánuk valóknak testamentomban hagyom, hogy soha se viseljék ezt a tisztet.»
A végbeli kapitányság sem járt ez időtájt valami sok gyönyörüséggel. Fizetés, ellátás ritkán és rendetlenül jött, az amúgy is elégtelen számu őrség e miatt folyton zúgolódott, s a várat otthagyással vagy a töröknek való átadással fenyegette, s igy a kapitány – ha volt miből – egyebet nem tehetett, mint hogy a vitézlő népet a magáéból fizette és látta el. Ez volt sorsa a mi keszthelyi kapitányunknak is. Vagyonos ember létére néha még a szomszédságot is ki kellett segitenie. Igy küldi őt jóakarója, Batthyány
Ferencz 1609 július 5-ikén Sümeg alá, hogy a várban levő és fizetésük elmaradása miatt egyenetlenkedő lovas és gyalogos katonaságot lecsendesitse. Ez csak úgy sikerült, hogy a vitézlő népnek kivánsága szerint ő maga is kezes lett abban, hogy Batthyány a sümegi szolgáló népet két hó alatt megelégiti. Néha még az udvarnak is kellett kedveskedésül egyet-mást küldenie. Igy szólitja őt fel 1611-ben Brayner győri főkapitány, segitsen neki abban, hogy «jó summa fáczányoknak, hattyuknak, túzokoknak és egyébféle főmadaraknak szerét tegye és Márton-nap előtt való harmadnapon ő Felsége mennyegző napjára felküldje».
Néha félévig sem kapott se fizetést, se élést. Lassankint az «ausztriai fizetést» egészen megvonták tőle, az őrségnek számát pedig egyre alább szállitották. Panaszkodik is keservesen, hogy mig előbb 136 embere szolgált, mostan csakis 50 fizetetlen gyalogja van, úgy, hogy a bástyákra és kapukra is alig marad valaki. Birtokos társai közül Petheő Gáspár és Petheő Istvánné is tartoznának 2–2 hajdut tartani, de erről megfeledkeznek, csakis Darabos János gondoskodik az ő két hajdujáról és a közönséges fizetésen tartott porkolábról. Annyira jutott már, hogy a belső kapukat kocsisa, szakácsa vonta fel, «maga nem érkezvén mindenre». Kéri, hogy az őrségnek azt a részét, a melyet Tatába vittek át, küldjék vissza, mert a nélkül Kanizsának és 13 más török kastélynak szomszédságában nem tarthatja magát.
* Úgy látszik, egy ideig Szigliget is a keze alatt volt. Legalább 1609-ben Bolondvárból levelet ir neki szomszédsági tisztességgel a nagymankuczi aga, s azt igy czimezi: Ez levél adassék Szigligetbe Bakacsi Sándornak, nekem tiszteletes vitéz úr barátomnak, hiven és tiszteletesen kezében.» Bontz J. (i. m. 91. lap) szerint B. Sándor 1600 körül a szigligeti öbölben állomásozó sajkás hajóhadnak kapitánya volt.*
A balatonparti végházaknak, Keszthelynek, Csobáncznak, Szigligetnek, Vázsonynak, Tihanynak elrongyosodott és nyomorgó őrsége végre megsokalta a nélkülözést. Közös egyetértéssel Bakacs Sándorhoz mentek, s őt arra kényszeritették, hogy érdekökben Bécsbe menjen s a felségnél közbenjárjon. Esküvel erősitették, hogy fizetetlenül, éhség és szükség által nyomatva, tovább a végekben nem maradhatnak. Egy hónapig volt fent Sándorunk hiában. Végre türelmetlenül kijelenti, «mint hű és régi szolga», hogy ha innen fizetetlenül visszatér s a végbeli katonaság elpártol, ő ne legyen oka. Kanizsa elveszte után az 1613. évi 17. t.-cz. ugyan Keszthelyről is rendelkezett olykép, hogy ez a véghely éléssel láttassék el, hadi ereje szaporittassék és az erősségtől semmi katonai zsold meg ne vonassék, mindamellett a gondoskodás azontul is meglehetős mostoha volt.
* Lásd még az 1618: 35. és 1622: 41. t.-czikkeket.*
Ekkor már Bakacs Sándor forrásai is alaposan kiapadhattak. Mig bővebben volt ugyanis, fölös pénzén zálogos birtokokat vett. Igy 1618-ban Eszterházy Miklós és neje, hogy megszerezhessék Munkács várát, többek közt Bakacs Sándortól is kölcsön vesznek 15,400 frtot s ezért neki a lándzséri vár egyik tartozékát, Rorbachot engedik át. De már a következő évben Bethlen hada Sopron mellett táborozott. Az egész környék, a dunántuli végházak Győrig, mind Bethlenhez pártoltak. Keszthely megmaradt a császár hűségében. Ezért aztán a felkelők ezt a jószágát teljesen kifosztották s neki 6000 frt kárt okoztak. Volt egy birtoka Ausztriában is, Oberloch, Lova és Inzersdorf községekben, a melyet 28,000 frton szerzett. Ezt meg a császár hadai pusztitották el, marháját elhajtották, Lova faluját felégették és nehány jobbágyát meg is ölték. A többit az éhség üzte világgá, úgy, hogy 64 jobbágyából csakis 15 szállott vissza.
Sok küzködése volt az osztályos atyafisággal is, névszerint Petheő Istvánnal, továbbá Petheő Gáspárral és Györgygyel. Az előbbivel, mint emlitettük, 1608-ban ugyan kiegyezik, hanem azért még sok huzavona volt azontul is a sógorok között. Petheő István, mielőtt 1612-ben meghalt, haragjában, hogy kijátszsza Bakacsnét és Darabosnét, Rátky Menyhérttel szinlelt zálogszerződést kötött és javainak egy részét az ő kezére akarta játszani. Ez ellen az emlitett két Petheő lány azonban 1612-ben Thurzó György nádor előtt óvást emelt. Nem sokat használt neki az sem, hogy Mátyás király 1618-ban őt sógorával Darabos Jánossal együtt a Petheők ellen különös oltalmába vette. Tulajdonostársai a keszthelyi várban, a Petheők (mert a kapitányságot ugyan megkapta, de tulajdoni igényeivel
a törvényes eljárásra utasittatott) Bethlen Gábor pártján állván, Bakacs Sándor vagyonát alaposan felprédáltatták.
Mindamellett nem csüggedett. Jól tudta azt is, hogy hű szolgálatait és a végház inségét emlegetni magában nem elégséges, hanem az eszközöket is meg kell mutatni arra, hogy őt miből segélyezzék. És ebben szintén nagyon ügyes volt. Hol vám- és révjogot kért a Balatonon, hol vásárjogot Keszthelyen, vagy veszendőben levő jószágokra uj adományokat,
* Igy szerez Forgách Zsigmond nádortól uj adományt a somogymegyei Atád birtokra, továbbá Csehi birtokban való részre és Túr pusztára. A beiktatásnál Túrra nézve tóti Lengyel János és fivérei tiltakoztak.* peres követeléseire kedvező itéleteket szerzett. Kárait és tényleges kiadásait felszámitván, mindig tud azokra fedezetet is. Egyszer a Kismarton tartományban levő Schandorfot (Csém, Vasmegyében) kéri dézsmáival és tartozékaival, majd «Draizpurkot», melyet egy magyar atyjafia, Megyeri Zsigmond bir, ha örökben nem is. legalább négyezer forint szolgálatában. Nem kerüli el figyelmét az sem, ha valamely jobb végbeli tiszt üresedik meg. Igy, mihelyt értesül arról, hogy Török István meghalt (bizonyára enyingi Török István pápai kapitány, † 1618), azonnal benyujtja kérését győri királyképe urához s hivatkozván arra, hogy ő felsége már kilátásba helyezte neki azt, hogy megfelelő üresedés esetén reá másoknak előtte tekintettel leszen, közbenjárását kéri. Ha nem is vezettek ilyesmik mindenkor sikerre, bizonyos, hogy azért a régi és hű szolga nem maradt üres kézzel.
Ha kellett, nem sajnálta a fáradságot attól, hogy ügyeit szorgalmazandó, Bécsbe is felutazzék, s mikor sógorával, Berekszói Hagymási Miklós zala- és somogymegyei alispánnal 1618-ban a vármegye részéről az országgyülésre követül küldetett fel, bizony nem mulasztotta el az alkalmat arra, hogy a karoknál és rendeknél is közbe ne járjon avégből, hogy ő tisztében, vagyonában meghagyassék, tekintvén azt is, hogy «az bécsi végzés szerint mindennek meg kell immáron az ő jószágának adattatni».
Nem hanyagolta el, természetesen, osztályos vagyoni viszonyait sem. Nagyanyja, Barkóczy Kata utján rokonságban volt Sándorffy Miklóssal,
* Egy, a pozsonyi káptalan előtt 1608-ban létrejött egyezség alkalmával őt Bakacs Sándor és szentmiklósi Barkóczy László bátyjuknak (frater) nevezik. 1619-iki vagyonösszeirásában is akként osztályozza Bakacs Sándor a javait, hogy kit szegény ipa keresményéből, «kit szegény bátyám Sándorffy uram keresményéből s kit magam kapitányságom után szerzettünk és reánk maradott».* báró Zay Magdolna férjével, a ki gyermektelenül halván meg, végrendeletében rokonaira 7000 frtot hagyott. Özvegye, utóbb Hosszutóthy Istvánné, majd Karvai Orlé Miklósné olykép egyezett ki velök, hogy Liptóujvár várának egyik tartozékát, Verbiczét engedte át nekik, köztük Bakacs Sándornak is. Tetemes vagyont szerzett anyja és neje révén is. Ezenkivül sokat vásárolt készpénzen is, részint örök árban, részint zálogul.
Mikor 1619 április 14-ikén fia, az akkor 15 éves Farkas részére összeirta vagyonát, már négy vármegyében, sőt ezenkivül még Ausztriában is, több mint 50 olyan községet jegyezhetett föl, a melyekben részint kastélyai és birtokai, részint jobbágytelkei, szőllői, jobbágyai voltak örökösen, vagy legalább zálogjogon.
* Ezek a birtokok a következők: Zalamegyében Szentgyörgyvölgye, Baser, Nemesnép, azután Mártonfalva, (Kerka-) Szentmiklós, Lovászi, Baza, Baglád, Hany, Kökényes, Kisfalud, Szentbalázs, Istvánd, Pacsa stb., Keszthely és tartozékai, úgymint Kattafalva, Sid, Rezi, Szántó, Fenék, Tomaj, Falud, Kovácsi, Egregy stb., Vas vármegyében Rábakovácsi kastélylyal, Vasvár, Makffa, Gerse, Mihálfalva, Péterfalva, Kalocsa, Oszkó, Mizd, Oloszka, Olaszfalva, Petheő-Tilaj máskép Hermán stb. Somogymegyében (Balaton-) Csehi, Gadács, Túr, Tetves, Halagos (ma Halasdosd), Sopronmegyében Rorbach (Orbók), Ausztriában Lova (Oberloch) és Czidorf (Inzersdorf).* Ezenkivül még a Szele és Méray vagyon egy részére is igényt tartott.
A keszthelyi őrségnek költségeit azonban többnyire magának kellett viselnie. Szorultságában a Pozsonyban egybegyült országrendekhez is folyamodott, járnának közben, hogy az uj contributióból a keszthelyi sereg is kapjon valamit. Pártját is fogták sokan, köztök a kalocsai érsek, a győri püspök és magyarországi kanczellár is. «Felségednek veterán és érdemesült végbeli szolgája, Szentgyörgyvölgyi Bakacs Sándor», igy szól a királyhoz intézett levelök, «hűségében és hódolatában mindig állhatatos, béke és háboru idején, balsorsban és jó szerencsében egyaránt».
Annyit csakugyan elért, hogy a király 1620-ban a keszthelyi őrségnek még 25 huszárral és 50 drabanttal való megerősitését megengedte s utóbb a hadi tanács ő felségének azt a határozatát is tudtára adta, hogy valahányszor a győri grániczban szolgálók zsoldot és fizetést kapnak, olyankor mindig a keszthelyiek is kapjanak, mindamellett azontul is neki kellett jórészt hadi népét ellátnia. 1622 márczius 10-ikén is ad neki erről bizonyitványt a keszthelyi őrség.
Végre is elnyerte jutalmát. II. Ferdinánd király 45 évi hű szolgálatáért és számtalan kárvallásáért, az 1620-ban kilátásba helyezett 50 telkes jobbágyhoz még 50-et adva, megigéri neki, hogy mihelyt az országban 100 jobbágyos jószág üresedik meg, ezt neki és fiának, Farkasnak, fogja adományozni.
Ennek az igéretnek némi beváltásául azután 1625 november 19-én Esterházy Miklós nádor neki adományozza a somogymegyei Uzd és Patola egész pusztákat, továbbá Füred egész birtokot, melyek néhai Petheő Kristófnak, illetőleg néhai Szentgyörgyi Jánosnak megvaszakadtával szállottak a koronára.
Még kevésbbé maradt el a virtuális jutalom. 1622 augusztus 15-ikén a király neki és fiának a legelismerőbb szavakkal s az egész családnak érdemeit részletesen magasztalva, czimerujitó és bővitő levelet adományozott, majd 1625. évi október 7-ikén Bécsujhelyben azt is elhatározta a király, hogy neki és utódainak a «nagyságos», vagyis bárói czimet adományozza. Ehhez képest a törökkel kötött béke után 1625 szeptember 3-ikára Sopronba összehivott országgyülésre már Bakacs Sándor külön királyi meghivót kapott és őt a nádor fentebbemlitett adománylevelében nagyságosnak czimezi.
Ez az országgyülés azután Zalavárnak felépitését is elhatározván, az épitészek mellé felügyelőkül és épitési segédekül a karok és rendek «nagyságos» Bakacs Sándor urat, nemzetes Hagymásy Kristófot és Sárkány Istvánt küldték ki. (1625: XX. t.-cz.) A bárói diplomának formaszerinti kiadása azonban ismeretlen okból jó ideig fenakadt. Az öreg végbeli vitéz főkapitány ezt már meg sem élte, – úgy látszik – 1626 nyarán őseihez tért.
Végrendeletet még 1626 junius 27-ikén, mint egészséges ember tett a vasvári káptalan előtt. Mindenét feleségére és egyetlen fiukra, Farkasra hagyta. «Annak is ilyen formán = Isten meghozván, és ha egy jobbágy leányt vesz is, minden javaim övék legyenek, de ha Tayffel Kristóf leányát veszi, átkozottak legyenek», s erre az esetre fiát az összes szerzeményi vagyonból kitagadván, azt a felesége rokonságára, a Szele atyafiságra, az atyjáról való rokonokra (Esztergetők, Barkócziak) és jótékony meg ájtatos czélokra rendeli.
II. Farkas atyjának elhunytakor mintegy 24 éves fiatal ember volt. Közszolgálatát igen korán kezdette meg. Atyja még jóformán gyermekkorában a császári aulába adta szolgálatra, majd nemsokára innen már 15 éves korában hadi szolgálatba lépett és Eszterházy Miklós főkapitánysága, meg Buquoy gróf generálissága alatt táborozott. 1622 márczius 25-ikén, tehát alig 19 éves korában, a hadi tanács már azt tudatja vele, hogy úgy atyjának sok évi szolgálatára, mint az ő hűségére tekintettel, a melyet a forrongó időkben kimutatott, a király neki havi 50 frtot engedélyezett s azt is kilátásba helyezte, hogy, ha atyja nyomdokait követve a hűségben ki fog tartani és jövőben a keszthelyi kapitányságban változás állna be, megszerezvén a képességeket és gyakorlatot, atyját állásban és fizetésben követheti. Ezt el is nyerte. Prainer János győri kapitány 1626 szeptember 19-ikén állítja ki számára az oklevelet arról, hogy ő felsége megtekintvén Bakacs Farkas uramnak mind udvarnál s mind oda föl való táborában teljesitett hűséges szolgálatját, kegyelmesen neki adta a keszthelyi kapitányságot.
Ebben az évben gróf Zrinyi György tótországi bán seregében találjuk őt, mint könnyü lovas csapatnak századosát, a kit vezére, más csapatokkal együtt, bizonyos ügyekben Horvát-Szlavónországba küldött.
A fentebb emlitett királyi elhatározás alapján még atyja életében, 1625-ben, mint «liber baro» irja ugyan magát alá, mindamellett forma szerint bárói oklevelet csakis 1630. évi június 7-ikén ad neki II. Ferdinánd.
Atyjának végrendeleti akaratáról azonban teljesen megfeledkezett. Feleségül vette Teuffel Eufrozinát! Házasságán nem volt áldás. Farkas báró csakhamar, alig 28 éves korában, meghalt. 1631 június 12-ikén még összes pereinek felfüggesztését
nyeri arra az időre, a mig a király szolgálatában fog mint könnyü csapatok kapitánya külföldön hadakozni, október 12-ikén pedig már özvegyét veszi oltalmába a király s ennek ad pereire egy évi halasztást, nehogy zavartassék, mielőtt még a férje jószágaira és pöreire vonatkozó ügyeket megismerhetné. Nem sokkal utóbb az özvegy is nehéz betegségbe esett és 8 évi folytonos szenvedés után követte férjét.
Fogott az atyai átok! Farkast még egyetlen fiában is sujtotta, ez a szegény kis árva, (III.)
Sándor, testileg csenevész volt és világtalan.
* Olykor János Sándornak és Sándor Ferencznek is irják.*
A király nem vonja meg tőle gyámolitását. 1632 április 20-ikán jóvá hagyja azt a szerződést, a melyet Sándor nevében anyja kötött ákosházi Sárkány Miklóssal, s a mely szerint addig, mig fia a törvényes kort eléri, a keszthelyi kapitányság tisztének ellátását bizonyos feltételek alatt Sárkány Miklósnak adta át.
* III. Ferdinánd királynak 1641 november 28-ikán kelt megerősitő oklevelében. 1649 február 1-én gróf Mansfeld Fülöp győri ezredeshez intézett levelében pedig meghagyja a király, hogy mivel ő Bakacs Sándornak, mint Keszthely örökös urának, nem tekintve testi fogyatkozását (ungehindert seiner Leibsgebrechlichkeit), a keszthelyi főkapitányságot adományozta olykép, hogy azt alkalmas és a királynak bemutatandó egyénnel adminisztrálhassa, Bakacs Sándort főkapitányul jelentse ki és iktassa be.* 1633-ban pedig atyjának érdemeire tekintettel, neki adományozza a somogymegyei egész Zádor birtokot is, a mely nemes Zádory Miklós és János fivéreknek magvaszakadtán háramlott a koronára. Úgy látszik, a nagyatyai vagyonnak jó részét sikerült is megszereznie.
A szegény világtalannak legfőbb támasza neje, Rábadoroszlói Rumy Katalin volt. Hálából 1650-ben a vasvári káptalan előtt kijelenti, hogy mivel esküvője idején bizonyos akadályok miatt nejének az ország törvényes szokása szerint adandó jegyruhákat, násfákat, arany és ezüst marhákat megadni nem tudta, s mivel Isten akaratából szeme fényétől megfosztatván, fogyatékosságában ez őt hiven gyámolitja, neki egész czimendorffi birtokát, a melyet Esterházy Lászlótól bir 10,000 frtban, továbbá Kovácsit és Mártonfát 10,000 frtban és keszthelyi javait 12,000 forintban, ezeken kivül még 11 somogymegyei birtokát is leköti. A családi vagyon más részeiben is megfogyatkozott az ő keze alatt. Elidegeniti Rábakovácsit; az öreganyjáról maradt kemendi és vasvári birtokát és tartozékait pedig Svastics Istvánnak zálogositja el.
1656-ban III. Sándor már nem él. Ekkor már özvegye pereskedik két fia, IV. Sándor és István nevében kis-sennyei Sennyey Gáspárral azon «husz, igaz merő arany» miatt, a melyet Bakacs Sándor kért kölcsön sógorától, Sennyey Jánostól.
Rumy Kata nem sokáig gyászolta az urát, hanem férjhez ment Babocsay Ferencz keszthelyi kapitányhoz. 1659-ben már mint ennek neje tesz végrendeletet Keszthelyen és – megfeledkezvén első urától való gyermekeiről – összes ingóságait, akár az ő hozománya légyen, akár előbbi urától Bakacs Sándortól származott légyen az, úgyszintén vasmegyei sennyei telkét is, mostani urára, Babocsay Ferenczre hagyta. Mindamellett Rumy Kata még 1668-ban is élt s második férjétől is több gyermeke született.
* 1667-ben és 1668-ban Ferencz, Magdolna (Mancza) és Mária (Marinka) gyermekeiket emlitik. Utóbb Babocsay Ferencz megözvegyülvén, Perneszy Juliánnát vette nőül, kitől szintén egy leánya született. 1684-ben tett végrendeletében javait mindkét házasságából való gyermekeire hagyta.*
A Bakacs fiuk gyámja mostoha atyjuk, Babocsay Ferencz volt, a ki nevükben a keszthelyi kapitányság tisztét is ellátta. Nem mondhatni, hogy gondjukat ne viselte volna, jól is bánt velök, vagyonuk azonban mégis egyre fogyatkozott. Jelentékeny részét özvegy anyjuk juttatta Babocsay kézre s akadtak mások is, a kik abban részesedni igyekeztek. Ezért 1662-ben Ákosházi Sárkány János kénytelen szót emelni gróf Zrinyi Miklós horvát bánnál. «Szala vármegyében lakó szegény árva öcséim mellett, ki néhai Bakacs Sándor gyermekei», az Ausztriában levő jószágok végett, melyeket a kanczellár birt zálogban. A rábakovácsi kastélyt s a hozzá tartozó birtokokat úgy látszik még atyjok elzálogositotta Szápáry Péternek. Babocsaynak is voltak bizonyos részei benne, de azokat 1674-ben szintén eladta sógor urának és feleségének, Egresdy Zsófia huga asszonynak, s ekkor felesége és gyerekei nevében is az egész jószágot Szápáry Péter kezéhez bocsátotta.
Mindamellett szép vagyon maradt még kezükön, a melyen a testvérek 1668-ban megosztoztak, egyes birtokaikat azontul is közösben tartván meg.
István nem jutott nagyobb szerepléshez s már harminczas éveiben el is halt. 1676-ban még fivérével együtt zálogosítják el somogymegyei füredi jószágukat, 1678-ban pedig már özvegye emlittetik. Úgy látszik, vagyonának jó részét elvesztegette s ennek nagy részét fivére, Sándor váltotta magához. Csakis egy leánya maradt, Juliánna, a ki előbb Niczky Lászlónak, majd Ferbert Mátyásnak nejévé lett.
IV. Sándor örökölte atyjától a keszthelyi főkapitányságot, a mely tisztséget a család már évtizedek óta ténylegesen nem viselt. 1675-ben, a mikor valami 25–26 éves lehetett, már ténylegesen is betölti. Nagyon korán házasodott. Már 1672 szeptember 11-ikén nyugtatót ad arról, hogy nemzetes és vitézlő Babocsay Ferencz mostoha apja ura ő kegyelme vásárlott az ő számára mátkájának, Niczky Magdolnának, mentének, szoknyának valót és máshol való aprólékot 93 frtig és 80 pénzig, a melyet a jövő évi husvétra megadni magát kötelezte.
Eleintén bizonyos könnyelmüség jellemzi őt is. Hiveinek kisebb-nagyobb adományokat tesz, adósságokat csinál, több jószágát elzálogositja. 1679-ben neje, gyermekeik Farkas és Lukács nevében is, a vasvári káptalan előtt kénytelen már óvást tenni, mikor férje a családnak egész keszthelyi részét, a mely már amúgy is zálogban volt Petheő Lászlónál és nejénél gróf Tököly Máriánál, majd ez utóbbinál, mint gróf Nádasdy István nejénél, ennek ujból, élte fogytáig elkötelezte. A következő évben pedig a miatt tettek óvást, hogy minden komoly ok nélkül, merő tékozlásból bizonyos fenéki földeket stb. eladott. Később azonban – úgy látszik – gondosabban bánt vagyonával. Keszthelyi főkapitánysága dolgában is sokat forgolódott ugyan, mindamellett igyekezett a török szomszédsággal is lehetőleg jó békességben maradni.
Csakhamar Thököly Imre pártján találjuk. 1683 április 2-ikán még mint a király keszthelyi kapitányához ir neki Esterházy Pál nádor, aziránt keresvén meg őt, hogy Borsos Ferencz tiszttartójának tétessen, mint Keszthelynek kapitánya, teljes kielégitést, ugyanezen évi augusztus 20-ikán pedig Dobay Sámuellel együtt már Szakolczán találjuk őt csapataival, hova őket Thököly fejedelem azért rendelte, hogy ezt a szomszédos morva őrgrófságtól veszélyeztetett várost megvédje. Jellemzi a kort, hogy a két parancsnok magának a várostól bizonyitványt állittatott ki arról, miszerint ők csapataikat jó rendben és sulyosabb sérelmek nélkül tartották volt.
1686-ban Sándor már nem él. Özvegye csakhamar ujból férjhez ment telekesi Török Pálhoz. 1688-ban már ismét özvegyi fátyolt viselt. Ezt is letette s harmadszor Jókay Miklóshoz ment nőül. Mint ilyen halt meg 1711-ben vagy 1712-ben.
Sándornak három fia volt. Ezek közül
Farkas még gyermekkorában elhalt, a másik kettő,
Lukács és
Benedek emberkort ért.
Lukács eleintén – úgy látszik – nem viselt hadi tisztet. Keszthelyen lakott, mint annak egyik örökös ura (de kapitányának nem nevezi magát) s itt jegyzi el magának nemzetes Csoknyay Éva asszonyt 1698-ban.
* Bakacs Lukácsnak móringlevele szerint, a melyben, mivel «bevett szokása az nemesi véreknek egybenvaló kötelezésök idejekor», magtalan halála esetére nejének 1000 tallért köt le stb.* Gondját az ősi vagyon visszaszerzésére forditja. 1703-ban lefizet a kanizsai perceptor, Madaras Pál kezében, jus armorum gyanánt Csehiért 104 frtot, Gadács, Uzd, Patalon, Taton, Atád, Tur, Halagos pusztákért s a tetvesi puszta feléért 269 frtot.
A következő évben már Rákóczy Ferencz seregében találjuk őt. Ez évi január 13-ikán, mikor Károlyi Sándor generális átkelvén a Dunán, fegyverre szólitja a hazafiakat, ezzel a felhivással Bakacs Lukács keszthelyi alkapitányt ereszti ki azzal, hogy a felkelőket összeszedvén, január 20-ikára Egerszegre szálljon. Ez a nap még el sem érkezett, máris gróf Bercsényi Miklós őt, a ki magát a fejedelem és haza szolgálatába jószántából kötelezte, 1704 január 19-én lovas ezeres kapitányság tisztével ékesiti meg, ezen évi augusztus 2-ikán pedig Rákóczy őt szegedi táborából kelt levelével bajai főkapitányává teszi.
Mindamellett kuruczsága nem sokáig tartott, csakhamar – családja hagyományát követve –
ismét a császáriakhoz állott. A kutasi levéltárban most is megvan gróf Huyn János József lovasgenerális, szigeti ezredesnek, 1705 április 21-ikén kelt passzusa, a melyben, mivel hirül hozták nei azt a reá nézve fölöttébb kedves dolgot, hogy báró Bakacs Lukács hozzá kiván jönni, meghagyja az alatta levő magyaroknak és ráczoknak, hogy őt szolgáival együtt hozzá bocsássák a hűségeskünek letétele végett. Ez után egyideig alkalmasint visszavonult a hadi szolgálattól. 1706-ban a Dunán kellett – nem tudni hova – általmennie s erre az utjára és egyéb szükségeire szántai házát és 5 hold földjét elzálogositotta. 1709-ben pedig feleségével és anyósával ennek szigetvári birtokára készül utazni s e végből Sümegen november 17-ikén Schilling császári lovassági ezredestől, Sümeg, Pápa és Veszprém parancsnokától utlevelet szerez. Főként vagyoni ügyeinek rendbehozásával látjuk őt elfoglalva ez időtájt.
1712-ben már ismét a keszthelyi kapitányságban találjuk. Ezen évi július 4-ikén ugyanis a keszthelyi esküdtek és városbirák kijelentik, «hogy midőn Sümeg megvételekor kegyelmes urunk ő felsége grácziáját complectáltuk, nem lévén szegény helyünknek directora, akkori commandérozó commendáns Schilling uram ő nagysága constituálta és confirmálta t. nemz. Szentgyörgyi Bakacs Lukács urunkat ő nagyságát helybeli kapitánynak és előttünk járó fejünknek, mivel nem volt más, a ki ügyünket és szegény helyünk dolgait forgatta volna, kire nézve most is tartjuk ő nagyságát fejünknek és directorunknak.»
Nejétől, Csoknyay Évától, Csoknyay János és Farkas Doricza leányától, csakis egy leánya maradt, Orsolya, a ki utóbb szentgyörgyi Horváth László nejévé lett s 1759-ben már mint ennek özvegye emlittetik.
A családnak utolsó férfi tagja,
Benedek báró, mostoha atyjának Babocsay Ferencznek szárnyai alatt már korán hadi szolgálatot vállalt. 1692-ben még iskolás diák Botka Ferencz gondviselése alatt, alig 9 évre reá pedig már mint gróf Esterházy Antal huszárezredesnek századosa az imperiumban Bajorországban hadakozik és halálos sebekbe esik, úgyannyira, hogy fölgyógyulását senki sem reméllette. Ekkor fogságba esvén, összes tábori eszközét, jószágát, lovait akkorbeli commandérozott seregnek parancsnoka, Babocsay Ferencz vette magához. Sebeiből mégis csak felépült, s nemsokára fogságából is kiszabadult s a bajor választó fejedelem visszabocsátja őt ezredéhez.
* 1704 február 16-ikán ad neki utlevelet Arco János gróf tábornagy a végből, hogy a szolgáival és lovaival együtt Donauwörthön át a birodalomba mehessen szabadon ezredéhez.*
1711-ben már «fölséges Károly spanyolországi királynak Splényi nevü obrister uram regimentje alatt levő kapitánya», a ki ekkor a néhai édes anyja, Niczky Magdolna által gróf Esterházy Borbálánál és gróf Kéry Ferencznél pecsét alatt letett ládákat követeli vissza.
1719 június 1-én Balaton-Csehiben tartózkodik és bátyjával Lukácscsal somogymegyei jószágaikra nézve osztályos egyezségre lép.
1715 táján megnősül. Feleségül veszi Meldeki báró Reichlin Mária Katalint, kivel nevezetes számu ezüst és arany művön kivül 6000 frt vagyont kapott, a melyen a zálogban levő rábakovácsi, keszthelyi és somogymegyei jószágokat kiváltották. Házasságából két leánya született, Teréz, a ki Vizeki Tallián Józsefhez és Viktória, a ki cserneki és tarkői Dessőffy Ferenczhez
* Meghalt 1759-ben, mint Abaujmegye alispánja, miután ezt a tisztséget 23 évig viselte. A fölötte elmondott halotti beszéd özvegyét, báró Bakacs Viktoriát jó és jámbor asszonynak mondja, a ki férjével 30 évig élt boldog házasságban. Horvát Imre gagyi plebános halotti beszéde Dessewffy Ferencz fölött. Eger, 1760.* ment nőül. 1723-ban unokahugával, Orsolyával együtt Pálffy Miklós nádortól adományt szerez a néhai Katona, Hagymási és Donáth családoknak kihaltával a koronára szállott somogymegyei balatoncsehi birtokra.
Csakhamar ismét ezredével külföldön táborozik. 1726 november 10-ikén Egerben van quártélyon, a hol jó fegyelmet tart. 1730 november 11-ikén már a báró Zungenberg Ferencz huszárezredének kapitánya és sulyos betegen fekszik otthonában Rábakovácsin. Halála esetére rendelkezéseket tesz. Megemliti, hogy gyermekségétől fogvást az ő felséges urát királyát fegyverrel hüségesen szolgálta, mind imperiumban s mind pediglen Magyarországban a keresztények megesküdt ellensége, a török ellen hadakozott, de mostanság annak végét tapasztalja nyavaláiban. Csakhamar kiheveri azonban megint baját
és 1731 január 9-ikén már Viadanában, július 19-én pedig Mantuában táborozik. Ezt a helyet sehogy sem szereti. Leányához irt leveleiben panaszkodik, hogy mióta ott van, jó egészsége nincsen, olyan melegségek járnak, hogy majd megfullad az ember és 38 esztendőtől fogvást ilyes időt nem ért. Olaszországi hadi szolgálatában jól vitézkedett. Számos franczia tisztet és katonát ejtett fogságba.
* Egy erre vonatkozó franczia nyelvü elismervény most is van a kutasi levéltárban, a mely szerint 1732 (?) február 20-dikán Hionban felsorolja Homouth «auditeur» azoknak a hadifoglyoknak neveit, a kiket Bakacs Splényi ezredbeli kapitány elfogott és utóbb átadott. Ezek közt van két hadnagy, egy tiszthelyettes, két granátos és 13 katona.* 1732-ben Olaszország különféle helyein táborozik, 1733 november 15-ikén Riedlingenben van, csak 20 órányira a francziákhoz, hová sok mars után érkezett. Reméli – irja onnét – hogy 10–15 nap alatt megverekszenek velök. Deczember 12-ikéről Fillingenből ir kedves fia urának, Tallián Józsefnek s kéri, hogy ügyeiben menjen föl Bécsbe Gottmann ágenshez.
1734-ben január 12-ikén Kemptenből Thallenbe érkezett és utban van Olaszország felé. Úgy véli, nagyobb láttatja a békességnek, mint a háborunak, mert a franczia bizony erőtlen hozzájuk.
* Innen irja huszárosan, hogy «már semmit sem ér a hadi ember, mióta itten a Fekete-erdő körül tekergünk, két kóczos francziánál lovastul többet nem nyertünk».* Csakhamar meg is érkeznek ismét Olaszországba. Savoyai Jenő ez évi márczius 13-ikán Bécsben kelt és hozzá intézett levelét már Mantuába czimezi. Ápril hóban Gaitonál van. Onnan irja, hogy mihelyt gróf Csáky regimentje oda érkezik, megint a Rajna mellé mennek. Ő van ott a legfélőbb őrszemen, a terméskő hátán alszik és régtől fogva le nem vetkőzhetett. Április 23-ikán Mantuában van, a hol ismét beteges, törődött lesz és a megviselt harczos végrendeletét megirja. Július 24-ikén kissé jobban, van, de azért bágyadt és görnyedezve tengődik s leányának, Talliánnénak irt levelében panaszkodik Csonkabékre, a ki őt szántszándékkal föl nem váltja. Végre kiszabadul az egészségtelen helyről és augusztus 6-ikán már Quingentulóban van a seregnél. Onnan irja Terézia leányának, hogy ezen a napon agyonlőtték «szegény Eltenáirt», mely veszedelem közönséges dolog velük, csak az úr Isten tudja, kik maradnak meg közülök.
Az öreg harczosnak levelezése itten megszakad. Övéit, kik után annyiszor vágyódott, kikhez irt leveleiből annyi melegség árad,
* Különösen szerette «Laczi fiát», Terézia lányától, Tallián Józsefnétől való unokáját. Végrendeletében is különösen megemlékezik felőle. Leányának irt egyik levelének ez a záradéka: «P. S. Isten áldjon, édes fiam, Laczi. Fogadj Isten, hogy érettem iszol, de bár imádkoznál is. Ha valaki megver vagy bánt, megirjad nekem, ne busulj, mint édes atyádnak, oly gondom leszen reád, ha az Ur Isten éltet. Ruhácskádat emberül elkészittettem. Isten éltessen. Igaz Grosspapád Bakacs.»* többé viszont nem láthatta; 1734 szeptember 6-ikán hányatott élete – a csatatéren-e vagy a táborozás viszontagságaitól-e? nem tudni – véget ért. Bajtársai a quingentolii táborban 1734 szeptember 14-ikén össze irták a vitéz huszárkapitánynak ingóságait, aztán elárverezték s az összeget családjához juttatták. Vele fiágon kihalt a szentgyörgyvölgyi Bakacsoknak századokon át nem épen dicstelenül virágzott családja.
Hátra van még, hogy a Bakacs családnak már fent emlitett czimer- és rangadományozó okleveleit röviden ismertessük.
Legérdekesebb ezek közt úgy ritkaságánál, mint a czimer tárgyánál fogva János királynak Lippán 1532 június 11-ikén kelt nemességet erősitő és czimert adományozó oklevele. Ezen, szintén Tallián Gyula kutasi levéltárában, meglehetős jó karban levő hártyakéziratnak – a melyről azonban a kék-sárga-zöld sodrott selyemzsinegről lefüggött pecsét már elveszett – humanista stilusu szövege a következő:
***
Joannes dei gratia Hungarie etc. Croatie etc.
(igy) tibi fideli nostro nobili Sandrino Bakach de Zenthgewrgwewlge, salutem et gratiam nostram regiam. Si quis eas virtutes, quibus subditi principum erga se benevolentiam conciliare consueverunt, diligenter secum consideraverit, fidem sine controversia imprimis statuendam esse inveniet, que cum inter alias sic excellere tantamque in se vim habere videatur, ut etiam eos, quos nunquam viderimus, tamen si modo vel exiguum aliquod huius de se virtutis specimen prebuerit, non solum remuneratione que amplissima semper illis delata est, verum etiam eterna illos felicitate dignos iudicemus. Merito certe aput maiores etiam nostros tantus semper honos istis habitus est, ut nemo unquam scriptorum, qui res preclare gestas Romanorum
aut alia fortia facta variarum nationum litteris illustrare voluisset, hactenus extitit, qui talium laudes merito a se pretermitti posse arbitraretur. Hinc enim Philocrates Gracchi, hinc Pindarus Cassii servitores multum nominis sui recordationem de nunquam satis laudata fidelitate ipsorum erga dominos posteris tradiderunt. Quorum beneficio et illud sepe contigisse, ut qui nec rerum gestarum splendore neque etiam dignitate familie aut alia virtutis via clari unquam aput posteros evadere potuissent, servorum fidelitas eorum memoriam etiam litteris illustrem posteritati colendam transmitteret. Inter quos Panopionem vel ex annalibus Romanorum unum fuisse accepimus, qui tunc a triumviris proscriptus in Reatina villa latitaret et neque ibi a militibus, qui eum prosequebatur, tutus esse posset, servus non solum commutate veste, verum etiam permutato annulo, quibus faciem dignitatemque domini sui simularet, mortem pro suo domino equo animo a satellitibus subire non dubitavit. Caii vero Plotii quis unquam meminisset? vivit ille tamen at non suo sed servi beneficio, qui nullis cruciatibus adigi potuit, ut dominum suum suo etiam periculo indicaret. Quorum omnium gloriam famamque tu prope solus longe superare videris, cum utrumque non sine magna tui nominis celebritate fueris consequutus, non solum enim dominum tuum, fidelem nostrum spectabilem ac magnificum Joannem Banffy de Lyndwa regni nostri Hungarie palatinum, tempore nominatissimi illius Mohachini conflictus, equo suo iam destitutum, ex mediis quasi hostium telis eripuisti, sed et teipsum ex confertissima hostium turba, deo optimo maximo, pro tua ista erga dominum tuum pietate et obseverantia ita volente, reducem nobis cum quadam admiratione prebuisti. Sane igitur cum te Sandrinum ex verissima relatione dicti domini tui intelleximus, qua fide non modo in eliberatione sua, verum in nostris quoque servitiis, posteaque dei maximi nutu ad hanc dignitatem assumpti essemus, penes ipsum in omnibus procellis et tempestatibus fortunarum nostrarum usus fueris, fatere non possumus, neque par esse censemus, ut has tuas virtutes atque hec egregiorum tuorum factorum merita aliquo regio nostre munificencie monumento non prosequamur. Convenientissimum itaque nobis esse videtur, ut eam nobilitatem tuam, ex qua a maioribus tuis te oriundum esse cognovimus, nostro hoc testimonio exornemus et nova hac nobilitatione nostra quodammodo confirmemus, ut tu, posterique et heredes tui universi cognoscant, quibus meritis et egregiis facinoribus tuis te et heredes posterisque tuos utriusque sexus universos in cetum et numerum verorum nobilium huius regni de novo ascribimus et assummimus presentium per vigorem, ac in signum huiusmodi nobilitationis tue per nos tibi heredibusque tuis uniueris concesse, hec arma seu nobilitatis insignia: scutum videlicet quinqueangulare celestini coloris, quod a duobus pueris angeli speciem preseferentibus gestatum, tue non modice virtutis signum, cum scilicet ex equo tuo desiliens, ac dominum tuum, dictum Joannem Banffy, armis ut erat indutus, gravem, altera iam pede et ipsum innitentem, sollicita tua manu, equo tuo thurcico insigni, ut ad meliora se tue patrie tempora reservaret, insidendum, proprie etiam salutis tue immemor sublevaris, in se continet. Supra scutum galea est, quam tu ipse, lorica, galeaque cono decora, ac stricto ense amictus, vultu etiam nunc ad minas composito premis, totum vero ambitum scuti flosculi quidam virentes ac ad flatum ventorum varij, prout in capite seu principio litterarum nostrarum Apellis manu, suis appropriatis coloribus descripti sunt, circumdare videntur, animo deliberato et ex certa nostra scientia tibi tuisque heredibus et posteritatibus universis danda et concedenda, ut a modo perpetuis futuris temporibus hiis armis sic iam stantibus ubique locorum et in omnibus exercitiis ac expeditionibus instar aliorum verorum nobilium arma utentium libere uti eademque tam in annulis, vexillis et sigillis, quam etiam aliis omnibus in rebus ferre valeas atque possis posterique tui universi ferre valeant atque possint. In quorum omnium premissorum fidem et testimonium presentes litteras nostras secreti sigilli nostri appensione roboratas tibi et per te tuis posteritatibus universis duximus concedendas. Datum in civitate nostra Lyppa, in festo beati Barnabe apostoli, anno domini millesimo quingentesimo tricesimo secundo, regnorum vero nostrorum anno sexto.
A czimernek szigoru heraldikai szabályok szerint való leirását meg sem kiséreljük. Mozgalmas csatajelenet ez, az oklevél szövege szerint a mohácsi futásnak egy részlete, a mint Bakacs Sándor János király későbbi nádorát, Bánffy Jánost lovának átadásával megmenti.
A veres kantárzatu fehér lovon nyargaló Bánffy Jánosnak fején egyszerü, vasból való magyar hegyes sisak van, karajjal és – bizonyára tévesen föltolva ábrázolt – orrvassal. Fegyverzete, a melyet a czimerleirás nehéznek jelez, mindamellett nem a teljes vasöltözet, hanem pusztán vasfegyverderékból s a karjait védő váll-, kar- és könyökvasakból áll. A fegyverderék alól csaknem térdig érő vörös (bársony?) korszovágy látszik, a mely a világos-sárga nadrágot csaknem teljesen elfödi. Csizmája (melynek szine, mivel a festék épen ezen a tájon lepattogzott, meg nem határozható) térdig ér; szára elől magasabb és egyenesen vágott, hátul kissé lefelé kanyaritott. Baloldaláról aranyos lánczon szablyája függ le, melynek fekete tokján az akasztó pántok, úgyszintén a kard keresztvasa és markolata is aranyosak.
Bakacs Sándoron valamivel könnyebb fegyverzet van. Sisakja hasonló az uráéhoz, csakhogy alacsonyabb és hátul lemezes nyakvédője, sőt a külső czimerképen fület védő vértvasa is van. Fegyverdereka vaspántokból van összeállitva. Karjain pánczélujjak vannak, sőt a sisakdisz-alakon a vasmell alatt teljes pánczéling látható. Pajzsbeli képén a vasmell alól csaknem
térdig érő, elől kétfelé kihajtott világos-szürke dolmányt, világoskék nadrágot és térdig érő, felül kettősen körülkanyaritott száru sárga csizmát visel. Baloldaláról fekete szijjon fekete tokban szablya függ le. A sisakképen jobbjában tart hegyes tőrt. Bánffy végvonaglásban fekvő zsemlye-deres paripáján gazdagabb aranyos-piros szerszámot láthatunk. Ilyen szinü a nyereg, heveder és farmatring is.
Az aranyos aczél rostélysisak takarója jobbról kék arany, balról veres-fehér szinü.
Az egyenes vonalakkal határolt ötszögü pajzsot két térdeplő szárnyas gyermekalak tartja, két lilaszinü pillér és azok mögött lelógó rózsaszinü függöny előtt.
János király fenmaradt csekély számu czimeres levelei között a Bakacs-armális korra a harmadik. Megelőzik azt a Quendel (utóbb Serpilius) családnak 1530 május 4-ikén
* Siebmachers Wappenbuch: IV. Band. 15. Abth. G. Csergheő, Der Adei v. Ungarn. 577. l. (411. tábla).* és a Prusinszky családnak is ugyanezen évben adott czimeres nemesitő levelek,
* A czimerkép másolata a Herald. Társ. gyüjteményében, a nemz. muzeum levéltárában.* utána pedig következnek a Vécsey Istvánnak 1532. évi október 16-ikán adott czimerbővités,
* Siebmacher-Csergheö: 705. lap és 483. tábla.* Záray Lázárnak 1533 július 26-ikáról kelt czimeres nemeslevele
* A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* és a Dévay Péternek 1538 július 13-ikán adott birtok- és czimeradományozó levél.
* Jahrbuch der k. k. Heraldischen Gesellschaft «Adler». Neue Folge, II. k. 112. l.*
A czimerkép tárgyát tekintve, mindezek megegyeznek abban a magyar heraldikában régtől fogva kedvelt motivumban, hogy a czimer az adományosnak valamely kiváló tettét vagy magát az adományost ábrázolja. A Dévay czimerben levő, nyillal és lándzsával átdöfött tatár bizonyára ép úgy a Dévay Péter által legyőzött ellenség volt, mint a hogy a Záray Lázár czimeres levelében határozottan meg is van nevezve, hogy az a veres kalapos szakállas fő, a melyet a felhőkből kinyuló, szablyát tartó kar levágott, egyenesen annak a német lándzsás vitéznek a feje, a kit Záray leteritett. Hasonlóképen az az oroszlán, a mely – kezében a Vécseyek régibb czimerével – ormózott várfalon emelkedik, kétségtelenül a Buda ostrománál vitézkedett Vécsey Istvánt példázza. A Prusinszky és a Quendel czimeres levélnek szövegét nem ismerem,
* Csergheő (Siebmacher, id. h. 577. l.) «az eredeti után» adja a czimernek képét és rövid leirását, de nem mondja meg, hol van ez az eredeti, sem az oklevélnek tartalmáról bővebb felvilágositást nem nyujt.* nincsen azonban kétségem arra nézve, hogy az előbbiben hármas koronáju, gyökeres aranyfából kinyuló, kardot tartó kar a czimerszerző vitézi tettét jelképezi, az utóbbiban pedig a pajzsban levő vértezett, jobb karjával kivont kardot, baljában lábához támasztott pajzsot tartó vitéz az adományos Quendel Jánosnak az oklevelében megemlitett hadi érdemeket szerzett fia és a sisakdiszül festett papi alak ennek fivére, a Wittenbergában tanult Lőrincz lelkész. A Bakacs-czimer ennek az iránynak teljességét mutatja: a pajzsban a királyi megörökitésre méltó vitézi tett, a sisakdiszen pedig maga a czimerszerző van lefestve. A czimerleirat a czimerképpel nem egyezik teljesen. Ez utóbbin Bánffy már a lovon ül és nyargal, Bakacs pedig mellette fut, holott a leirás szerint Bakacs az urát éppen a lovára segiti. Bánffynak nehéz vértezetben kellene lennie, holott a képen csakis derékig van vasban stb. Ez magában még nem volna föltünő jelenség, – hasonló eltérések a czimeres levelekben gyakran fordulnak elő.
Jobban gondolkodóba ejthet már a képen látható viselet, a mely több olyan részletet mutat, a minőre eddig a XVI. századnak utolsó évtizedei előtt nem igen volt példánk.
Legfeltünőbb azonban a czimerképnek stilusa és kiállitása, a mely nagyon is eltér a János király által adott más czimerképektől. A pajzsnak szokatlan alakjáról nem is szólunk, bár ebben a korban az «ötszögü» pajzsot egészen másként szokták volt megfesteni. A szinek kezelése, a festés technikája is ujabb időre vall. Végül nagyon szembeszökő a czimeren a sisaknak és járulékainak alakja és máza is. Általánosan elfogadott nézet szerint ugyanis a négymázu (ezüst-vörös és arany-kék) sisaktakarók csakis a Habsburg-királyok alatt terjedtek el nálunk s mégis a Bakacs armálison már jobbról kék-arany, balról veres ezüst sisaktakarót láthatunk. A czimerlevélnek
hiteles voltához kétség alig férhet. Igaz ugyan, hogy az oklevél a kanczellária részéről aláirva nincsen, mégis ugy a stilus, mint az irásnak módja, a betüknek alakja, a melyek pl. a Záray armális irásával csaknem teljesen egyeznek, biztositanak arról, hogy itten az oklevél-hamisitást kizártnak kell tekintenünk. Erre nem is volt ok, mert hiszen a Bakacs-családnak nemessége régtől fogva el volt ismerve s igy az armális a mohácsi vitézi tettnek megörökitésén kivül egyébre nem szolgálhatott, ennek megtörténtét pedig a Bánffy hálás jószágadományozó oklevele is bizonyitja. Láttuk végül János királynak egy maig fenmaradt leveléből azt is, milyen befolyásos főembere volt Bakacs Sándor a királynak.
A Szentgyörgyvölgyi Bakacs család czimere az 1532-iki czimeres levélen.
Igy hát nem gondolhatunk egyebet annál, hogy a kiállitott és kiadott czimeres levélbe a czimernek beléfestése valamely ok miatt elmaradt, s ez csakis későbben pótoltatott.
* Erre Varju Elemér t. tagtársunk tett figyelmessé, kinek nézetével teljesen egyetértek.* Alkalmasint ugyanannak az «Apelles»-nek kellett volna azt megfestenie, a ki a Záray czimert is festette. Tehát egy, olasz renaissance izlésü ügyes gondos munka maradt el az oklevél fejéről, a melyen a czimerpajzsot sok szinü virágos ágakká alakitott pajzstakarók között két oldalt tartották volna az angyalkák.
Mikor festették be az 1532-iki armális czimerképét, határozottan meg nem állapithatjuk. Alkalmasint II. Sándor tétette azt, a ki az 1622-iki czimeres levelet is szerezte. –
1609-ben használt pecsétjén már a mohácsi jelenetet láthatjuk, a mely ha térbeli nehézségek miatt kissé el is tér a czimerképtől, mégis valószinü, hogy ennek a pecsétnek vésője munkáját nemcsak leirás, hanem kép után is készitette, vagyis feltehetjük, hogy ekkor már János király czimeres levele kiegészitést nyert.
A Szentgyörgyvölgyi Bakacs család czimere az 1622-iki czimeres levélen.
Az adománylevél pusztán megerősitése, megujitása lévén Bakacs Sándor régi nemességének, bizonyára volt a Bakacs-családnak addig is czimere
* Csoma József (Turul, 1892. évf. 161. l.) emlit egy 1517-ből való Szentgyörgyvölgyi Bakacs czimert, de miként a leirásból és képből látható, itt nyilván való elnézés forog fenn, és Csoma az ebből az évből való Brodarics czimerre gondolt.* és csakugyan, mielőtt a családi pecséteken a mohácsi jelenetre találnánk, Bakacs (II.) Sándornak 1596. és 1598-ból keltezett iratain más pecsétjét láthatjuk, a mely, ha az elmosódott, papiron át nyomott, pecsétekről jól veszszük
ki, felhőből jobbra kinyuló, egy szárból kihajtott három virágot tartó keztyüs kart ábrázol. (Lásd a mellékelt ábrát.) Alkalmasint ez volt tehát az ősi czimer, a mely azonban ezentúl a használatból kiment.
Bakacs (II. Sándor) pecsétje (1596–1598).
Nemességet erősitő és czimert ujitó, némi részben azonban bővitő oklevél a II. Ferdinánd király által Bakacs Sándor keszthelyi kapitánynak és fiának, Farkasnak, 1622. évi augusztus 15-én adott s jelenleg a Magyar Nemzeti Múzeum levéltárában* És nem miként a Siebmacherben áll (pótkötet, 10. lap), az orsz. levéltárban. Csergheő a Bakacs családról két izben is adott rövid közléseiben egyébként is több hibás adatot közöl, igy a nádori adomány 1625-ben és nem 1525-ben kelt, egyebek közt Füred és nem Füzed birtokról, s a család nem 1759-ben, hanem fiágon már 1734-ben halt ki.* őrzött adománylevél is.
Az oklevél szövege a czimerleirást részben a fentebb tárgyalt armálisból irja ki. Sajátságos tévedésből azonban ezt a czimeres levelet Ulászló királytól származónak mondja. Ha megtekintjük a diszes kiállitásu, aranyos nyomással diszitett pergamentbe kötött okmányt s elolvassuk azt a tömérdek magasztalást, a melylyel a király Sándorról és fiáról Farkasról, aztán Sándornak atyjáról Lukácsról, s ennek testvéréről Benedekről, végre öregapjáról Sándorról megemlékezik, szinte érthetetlen előttünk az, hogy az adománylevél egyéb kegyet nem ad annál, hogy az ősi nemességet és czimert megerősiti s azt lényegtelenül kibőviti. Ez a bővités mindössze abból áll, hogy a sisakdiszen Bakacs Sándor alakja két nyitott fekete sasszárny közé helyeztetett, a melyek közül az egyiken az oklevél szövege szerint holdsarlónak, a másikon pedig csillagnak kellene lennie, de valójában a czimerképen mindkét szárnyon egy-egy hat sarku arany csillagot láthatunk.
Magáról a csatajelenet ez ujabb ábrázolásáról kevés a mondani valónk. A czimer-tárgy maradt, csak a kivitel változott a festő felfogása szerint. A leglényegesebb eltérés az, hogy mig az 1532-iki czimer már azt a jelentet ábrázolja, a mint Bánffy a Bakacs lovára kapva, tova rohan, addig az 1622-iki czimerkép inkább János király adománylevelének szövegéhez tartván magát, a jelenetet még abban a perczben örökiti meg, mikor Bakacs az urát az ő lovára felsegiti.* Ezt a jelenetet nagyitva, szinesen közzé tette az Athenaeum a «Magyar nemzet története» VI. kötetében (100. lap), bár nem épen teljes hűséggel.* Valószinü ebből, hogy az 1622-iki czimereslevél kiállitója nem látta a János király adománylevelét eredetiben, hanem abból csakis a czimer-leirást kaphatta meg és ez lehetett annak is az oka, hogy az oklevelet tévesen Ulászló királyának mondja.
Sajátságos egyébként, hogy a család ezentul is szivesebben használja pecsétjein az 1532-iki armálison levő azt a felfogást, hogy Bánffy már a lovon ül és Bakacs futni indul. Csakis a családnak utolsó tagja, Benedek, metszeti pecsétjét az 1622-iki czimerkép után.
Bakacs pecsétek.III. Sándor (1648). Benedek (1730-as évek). IV. Sándor (1680).
A czimerbővitést csakhamar követte 1625-ben Bakacs Sándornak a nagyságos, vagyis bárói rendbe emelése, de az erre vonatkozó és 1630 január 7-ikén kelt diplomát már csak fia Farkas kaphatta meg.
* Tallián Gyula kutasi levéltárában.*
A veres bársonykönyvbe kötött és diszesen kiállitott oklevélben nincsen czimerkép vagy czimerleirás, s igy mintegy kiegészitése ez az 1622-iki adománylevélnek. Tartalmára nézve a szokásos bevezetés után II. Ferdinánd megemliti, hogy Bakacs Farkas régi nemes családból származott és elei hadi erényekben érdemesült egyének voltak és hogy atyjának a bárói rangba emelését már 1625-ben elhatározta.
* «sui una cum suis posteris de conferendo magnificentiae seu baronatus titulo, in anno adhuc domini sexcentesimo vigesimo quinto supra millesimum, die septima mensis octobris, in civitate nostra Neostadiensi benigne Nos resolveramus».* Ezután felsorolja
Farkasnak viselt dolgait, a melyeknek elismeréseül és hogy hűségének ujabb bizonyságaira annál inkább ösztönöztessék, őt és örököseit a nemesi rendből kiveszi és Magyarország mágnásainak avagy báróinak veres pecsétet használó rendjébe sorozza.
Miként láttuk, Farkas bárónak nem volt többé alkalma ujabb vitézi tettekre. Már a következő évben elhunyt. Ivadékai még egy századig becsülettel viselték az ősi czimert, a mely mig ennek a letünt családnak dicsőségét hirdeti, egyúttal a gyászos mohácsi nap egyik jelenetének emlékét hagyta reánk.
Dr. BONCZ ÖDÖN.
ZEMCHE IVADÉKAI.
(A csemiczei Csemiczky és benyiczi Benyiczky család.)
Tüzetesen ismertettük már a Palugyay család történetének leirásában
* Turul, 1898. évf. 4. füzet.* a Palugya földének helyrajzi leirását s ha most arra ismét visszatérünk, ennek megokolása abban gyökeredzik, hogy ezen terület kiterjedésének szükebb és tiszta meghatározását, minden kétséget kizáró helyfekvését, s eredeti elnevezésének értelmét kivánatosnak látjuk megállapitani úgy a Csemiczky, mint a Keresztúri családok történetének előadása érdekében.
Általában véve az egész terra Polugea, az «inter duos palludes» elnevezés alatt a két Palugya folyók köze értendő s az nem a Kis- és Nagy-Palugya községek határára vonatkozik. Ennek authentikus meghatározását találjuk egy 1226. évi, egy másik 1267., és egy harmadik 1348. évben kelt királyi okiratban.
Az 1226. évi Budán február 2-ikán «...ipso festo purificationis Marie virginis gloriose...» kelt, II. András király által kiadott oklevél szerint a budai vár parancsnoka, Liptai Magnus fiának Miklósnak «...Nicolai filio Magni de Liptovie servitoris et provisoris castri nostri Budensis...» adományozza azon földterületet, a Demjénfalván (Gimianfalva) máshol Damianfalva levő összes királyi népekkel, nevezetesen 12 egész néppel «...omnes populos nostras in Gemiani villa nimirum duodecim populos integros...»
* Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* minden földükkel, rétjeikkel, hegyeikkel stb.
Ezen okiratban a határleirásnál az adományozott terület kelet felé a Goriczmalom, délnek a Plostyiniak földe s innét Boda népségének mocsaráig terjed, továbbá a Palugya vizéig, a hol a száraz barlang van, a melyből a Palugya vize kifolyik, a mely a hegyeket, erdőket és Demjénfaluját is körülzárja «...a mola Goricz versus orientem currit ... iuxta terras ville Plostyin ...exinde versus meridiem descendendo ... usque ad quoddam
stagnum vel paludem populi Boda, inde ad
aquam paludis, ubi est
siccum antrum ex quo aqua Paludis eminet... et ipsam villam Demianii intercludit...»
* Ugyanott.*
Az 1287. évi okiratban, melylyel László király Zemche fiainak egy földrészt adományoz, a
két Palugya között lenni mondja, de mindjárt hozzá teszi a jelzőt is «...inter duos Palludes Palugya pataka vocata...»
* Eredetije Csemitzky József ltárában Csemiczen.*
Az 1348. évi deczember 27-ikén... «feria quinta proxima post festum beate Catharine virginis et martyris» Budán kelt oklevél határjárási királyi rendelet Plostyéni (Palaschini) Demjén fia Miklós részére, mely szerint a szepesi káptalannak meghagyatik, hogy a Plostyén (Palaschin) nevü birtokot határolja el. Ez okiratban Demjén fiát Miklóst de Palaschinpalagya kevzi – Palugya köze – nevezi, a határjárásra vonatkozó káptalani jelentésben az ugyanazon év deczember 25-ikén «feria quinta proxima ante festum beati Thomae apostoli»... végrehajtott határjárásban az emlitett birtokot Palaschinpalagiakuzinek mondja.
* A Magyar Nemz. Múzeum ltárában.* Itt tehát a
két Palugya folyó közt levő terület értendő.
Mindazon okiratilag igazolt adatok alapján állitani merjük, hogy okiratainkban a Liptómegyére
vonatkozó «inter duos Palludes» kifejezés nem a Kis- és Nagy-Palugya községekre, de a két Palugya pataknak nevére vonatkozik, s azon területről szól, mely ezen két patak között fekszik, s a Palugya (Pologea, Palludea) név az ezen területen elterült mocsaraktól származott, melyeknek kiszikkadt zsombékos talaja, imitt-amott tőzeges földe most is magán viseli egykori mocsáros jellegét.
A XIII. században Liptómegye kulturális fejlődésének történetében a társadalmi községi élet keletkezésében nevezetes szerepe volt a kispalugyai népnek, a kik a Palugya terület benépesitésének tényezőivé váltak. Innét származott a Csemiczky családnak első okiratilag ismert őse is Zemche, kinek utódai az egyik ágon Csemeházyaknak s jelenleg Csemiczkyeknek neveztetnek, a másik ágon pedig a Benyiczkyek származtak le, a mely család azonban össze nem tévesztendő a micsinyei és benyiczi Benyiczky családdal.
Zemche a kispalugyai királyi népek közül való jobbágy volt, kinek születési évét tekintetbe véve azt, hogy 1287-ben, midőn ennek fiai Márkus, Benedek és Móricz a nemesek sorába felvétettek, már nem élt, minden valószinüség szerint a XIII. század első felébe, legalább is az 1240. évek valamelyikére tehetjük. Hogy Zemche nem tartozván az országos nemesek sorába, mégis földbirtoka volt Kis-Palugya határában, annak bizonyságául szolgál, hogy a többi királyi népekkel együtt birt földeket csak föltételesen mondhatta magáénak, a mennyiben földeit s annak tartozandóságait bizonyos ellenszolgálatok fejében kapta és élvezte annak hasznát.
A család történetében, de különben is igen érdekesek azon körülmények, a melyek között Zemcsének emlitett három fia az országos nemesek közé felvétetett. A nemesités előzményes tényeit a következő három okirat szövege adja elő.
1287. évi márczius 30-ikán... «datum in dominica Palmarum» ...hely nélkül kelt s kiadott okiratban mondja Demeter mester zólyomi comes, hogy László király
szóbelileg meghagyta neki, hogy Márkust, Benedeket és Móriczot kispalugyai jobbágyok fiait régen birt földeikkel, a többi népektől elkülönitse, és őket a más jobbágyok fiainak sorába iktassa «...nobis percepisset
oretenus ut Marcum, Benedictum et Mauricium filios jobbagionum de minori villa Polugha de ipsis populis cum terra eorum habita et possessa ab antiquo separare debemus et in numerum aliorum filiorum jobbagionum agregare...»
* Eredetije Csemiczky József csemiczi ltárában.* Kitünik ebből a «
habita et possessa ab antiquo» kifejezésből, hogy Zemche elődei Liptómegye benépesitésének legelső korában, tehát a XII. században már a királyi jobbágyok között voltak s mint ilyenek teljesitették azon szolgálatokat, melyekhez földeik birtoklása kötve volt; és az «
in numerum aliorum filiorum jobagionum agregare» mást nem jelenthet, mint azt, hogy a király népei közül az országos jobbágyok, vagyis az ország nemesei közé soroztassanak.
Zemche utódai földeinek elkülönitése azonban a többi kispalugyai népek földeitől akadályokba ütközött s nem ment oly simán, mint az talán Zemche fiai, sőt maga Demeter comes részéről is kivánatos volt, mert ugyanazon földnek elkülönitése ellen, melyet Zemche fiai a többi jobbágyok földei között birtak, fenyegetődzve tiltakoztak a többi királyi népek. Ezen érdekes esetet Demeter zólyomi comes fentebb idézett okiratában igy irja le: midőn a király parancsára Markust, Benedeket és Móriczot a többi népek közül kivenni s földeiket elkülöniteni akarta, egyrészről Kekech, Preazló, Madach, Aladár, más részről az egész Palugya tiltakoztak az ellen, hogy a nevezett három testvérnek azon földet, melyet előbb birtak, átadják, mert azon föld hozzájuk közel van, s helyette cserébe más földet ajánlottak nekik; «...inter eosdem ab una parte Kekech, Preazlo, Madach, Aladarium et totam villam Polugha ex altera contencio extitit suscitata, contradicentes, ne ipsam terram in qua iidem... prius possiderunt, ipsis statuere debemus eo quod eadem terra ad ipsos prope esset... de ipsa terra ville... tante quantitatis et qualitatis, quante essent, in concambium terre prenotate assignarent...» Ezen cserét azonban a három testvér el nem fogadta s azt visszautasitotta, «...quod cambium tamen iidem... recusabant» s bárha – irja tovább – a felek között az iránt többszörös egyezkedési kisérlet történt, végre Demeter comes engedélyével többeknek közbenjárására a
felek kiegyeztek, hogy a három testvér a többi népek földjei között lévő földjüket elhagyta s a kispalugyai népek e helyett cserébe nekik tőlük elkülönitett és határdombokkal körülvett két ekényi földet adtak «...mediantibus quam pluribus civisbus et specialiter Laurentio officiali nostro de Lipto, Dionisio de Luchka, Theodoro, Radum, Martino et Kunch... terram ipsorum relinquerunt, et e converso iidem populi in concambium terre eorundem terram ad duo aratra sufficientem vel minus de terra ipsorum... assignarunt...» Ezen egyezséget azzal kötötték meg, hogy a visszalépő fél a másiknak 12 márkát tartozik fizetni «...pars autem resiliens ab ipso concambio tenebitur duodecim marcas concambium tenenti.
Demeter comes ezen okiratát a három testvér bemutatván, a király azt megerősitette s ugyanazon év ápril 8-ikán «tertio die octavarum pasce...» Szepességen kelt okiratában át irta.
* U. ott.*
Ezzel azonban Zemche fiainak csak a kispalugyai népek közül való kiemelése volt végrehajtva; az országos nemesek sorába való beigtatásuk későbben, de gyorsan erre, 14 nap multán, vagyis ápril 22-ikén, történt meg.
* U. ott.* Meg kell itt jegyeznünk, hogy ezen királyi okiratban, mint IV. László más egyéb kiadványaiban is, a kelet hónapja hibás, s annak nem decimo Kalendas Aprilis Indictione decimaquarta kellett volna lennie, hanem legkorábban decimo Kalendas Maii; minthogy a decimo Kalendas Aprilis márczius 23-ikára esik, s minthogy László ebben a királyi okiratban hivatkozik Demeter comesnek fent emlitett és márczius 30-ikán kiadott azon oklevelére, mely szerint az ő közbenjárására eszközölt csereszerződést Zemche fiai és a kispalugyai népek között helyben hagyva «...de pristina conditione eorum eosdem duximus eximendos ordinantes ipsos in cetum et collegium aliorum fidelium jobagionum de Lipto ...simul cum terra quam magister Demetrius ...in concambium terre sue... assignavit...» mert ha az okirat márczius 23-iki kelete helyes volna, akkor nem hivatkozhatnék benne oly tényre, mely 7 nappal későbben, márczius 30-ikán történt.
Mig a két előbbeni oklevélben csak arról szerezhettünk tudomást, hogy a három testvér a kispalugyai népek egyikének fiai s apjuk nevét még azokban nem ismerjük, ezen harmadik s hibásan ápril 22-ike helyett márczius 23-ikán keltezett nemesitő oklevélben találkozunk legelőször Márkus, Benedek és Móricz testvérek apjának nevével Zemchével. Időközben, azaz 1287 ápril 8-ika és ápril 22-ike között történhetett a legidősebb testvér Márkus halála, minthogy a már emlitett ápril 22-ikén kiadott királyi nemesitő okiratban Márkus nem, s csak Bene és Móricz két testvér emlittetik «...quod nos consideratis fidelitatibus et serviciorum meritis
Mauricii et
Bene filiorum
Zemche de numero populorum nostrorum de minori villa Pallugya...» s itt csak annyit jegyez meg a két testvér földéről, hogy az két ekényi és a két Palugya vize között fekszik és a Vág (Wagh) folyóig terjed «...mete autem terre ipsorum ad duo aratra sufficientis usque ad fluvium Wagh... inter duos Palludes
Palugya pataka...»
Ezen Kis-Palugya határából kihasitott és Zemche fiai részére elkülönitett két ekényi birtokrész talán fekvése miatt vagy más oknál fogva nem volt inyére a két testvérnek s alig telt bele másfél év, az 1288 október 18-ikán «feria secunda proxima post festum beati Galli confessoris» kelt s a turóczi konvent által kiadott bizonyságlevél szerint eladták azt kilencz márka dénarért Chima fiainak, Miklós, Pál és Péternek és Ivachun, János, Jvanka és Chyma jobbágyok fiainak.
* Liptói regestr. Történelmi tár, IV. k. A turóczi konventnek erre vonatkozó bizonyságlevelét 1288. évből nem ismerem, a családnál nincs meg.*
Sajnos, hogy ezen eladott földbirtok további körülményeiről a most emlitett adásvevési okirat hiányában tudomással nem birunk; nem tudjuk, valjon az eladás tényleg végrehajtatott-e vagy nem? s igy arról sem számolhatunk be, hogy a jelenlegi Csemicze kis község ugyanazon a helyen keletkezett-e, a mely földterületet Zemche fiai László királytól adományul kaptak megnemesitésükkel együtt. Annyi azonban tény, hogy az első határleirás 1287-ből megfelel a mai Csemicze helyrajzának, s valószinü, hogy azon sok kellemetlenség és faggatás, mely ezen
földrész eladása miatt Zemche utódait majdnem egy századon keresztül érte, csakugyan ezen területre vonatkozik a nemesi birtoknak jobbágy kézre való eladása nem nyerhetett királyi megerősitést, s innét eredett a sok zaklatás, perpatvarkodás, melynek Erzsébet királyné parancslevele a liptói comeshez vetett végett.
* Liptói Regestrum, id. h.*
Az eddig felhozott okiratos tények két irányban alkalmasak boldogult Nagy Iván érdemes tudósunknak – bizonyára téves értesülés alapján nyert – azon közleményét helyreigazitani, hogy Zemchének csak két fia, Móricz és Bene nevü, volt s ezek kapták 1287-ben Benefalvát, együttesen,
* Nagy Iván, Magyarország családai, III. k. 128. l.* Móricz pedig külön Csemiczére kapott ugyanazon évben uj adománylevelet.
* U. ott. 129. l.* A másik tévedés az, hogy Zemche már 1250-ben birta azon földet, a melyen a mostani Csemicze helység van.
* U. ott. 128. l.* A mint kimutattuk, Zemchének nem két, de három fia volt:
Márkus, Bene és
Móricz s ezek együttesen kapták cserébe a Kis-Palugya határából kihasitott azon földrészt, a melyen Csemicze község keletkezett, s a mely terület a kispalugyai népeké volt, s László király 1287-ben nem uj adományt adott külön Móricznak, csak megerősitette ugyanazon évben a Demeter comes közbenjöttével eszközölt cserét, az időközben már nem létezett Márkus elhagyásával az életben levő két testvér Bene és Móricz részére. Ezen adomány Benefalvára nem vonatkozik, de Csemiczére; mert Benefalva – a mai Benicz és nem Benedekfalva
* Szent-Ivány csal. ltára a Magyar Nemz. Múzeumban, Lit. Dl. Fasc. I. Nro 9.* – csak későbben keletkezett, a mint azt alább látni fogjuk, akkor t. i., midőn Bene és Móricz birtokaikon megosztoztak s Bene az akkori Beneházát, a mai Benyicz községet alapitotta. Világosan kiderül azon másik tévedés is, hogy a Csemiczkyek első ismert őse Zemche 1250-ben nem birta a két Palugya között fekvő azon területet, a melyen Csemicze helység van, mert Zemche és fiai is még közös területet birtak a kispalugyai királyi népekkel és Zemche már akkor nem is élt, midőn fiait onnét 1287-ben a király szóbeli rendeletére kivették s az ottani népek között birt földrészüket csere utján elkülönitve, kihasitották a kispalugyai határból
1298. évi ápril 1-én «feria tercia proxima post dominicam Ramispalmarum» Mika liptói comes és castellanus Olaszii (Gallicus) János részére bizonyságlevelet adott ki, mely szerint Demeter pozsonyi és zólyomi comes különös parancsára törvényt ült több liptói férfival azon földrész visszaadása iránt, melyet Gergely, Gekmén comes szolgája, jogtalanul elfoglalt Olaszii Jánostól; ezen birói itélet hozásánál a többiek között, mint jelen volt, emlittetik Márton, Zemchének fia is. Ezentul az okiratokban Móricz mindenütt Mártonnak iratik.
Palugyay András kispalugyai birtokának határjárásánál 1299 deczember 6-ikán az esztergomi káptalan által kiadott határjárási okiratban a többi között nem jelenlevő szomszéd birtokos Zemchének fia Bene is föl van sorolva, s a határleirásnál mondja, hogy a határ lejön egészen azon utig, a mely Kis-Palugyától a Zemche fiainak házáig terjed «...pervenit ad viam que ducit de una villa minoris Palugea ad domus filiorum Zemche.
* Eredetije Palugyay István bodafalvi ltárában. Fejér, Cod. Dipl., VI/II. k. 242. l. csak regestáját közli.* Ezen adat tiszta világosságba helyezi azon tényt, hogy a mai Csemicze község Zemche fiai által 1287–1299. évek között telepittetett.
A XIII. század végéig Zemche nemzetségének terjedéséről még adatok nincsenek, a XIV. század elejéről azonban már egy családi katasztrófa arról értesit bennünket, hogy Zemche fia Benének három fia, Bodon, Miklós és Meke közül ez utóbbit 1302-ben Benkének fiai Pál és Szerafin megölték. Ezen főbenjáró ügy a zólyomi comes elé került, mely ügynek mibenlétéről és végelintézéséről a túróczi konvent előtt vallomást tettek, s az ezen esetről szóló bizonyságlevelet a konvent 1302. évben kiadván, ezen ügyet ilyképen adja elő: hogy midőn Pálnak és Serafinnak magukhoz hasonló 50 nemes ember előtt esküt kellett volna tenniök, hogy Mike halálában ártatlanok, az eskütételre kitüzött határnapon úgy a maguk, mint négy szolgájuk Fodor Tamás, Posk fia Márk, Helleus fia Perke és Cyren fia Máté nevében egyrészt, másrészt pedig Bene fiai Bodon és Miklós a konvent előtt
megjelenvén, más tisztességes liptói és túróczi férfiak tanácsára egymás között megegyeztek, hogy Pál és Szerafin, Bene fiainak Bodon és Miklósnak testvérük haláláért három határidőben tiz márka ezüstöt részint ezüstben, részint értékben fizetni kötelesek.
* Fejér, Cod. Dipl. VIII/VI. k. 184. l.*
Ősi adományos birtokukat Bene, és mondjuk ezentul, Márton harmincz évig osztatlanul birtokolták és csak 1317-ben osztozkodtak meg rajta, midőn is a közös megegyezéssel végrehajtott osztály iránti bizonyságlevél kiadása végett Bodó comes és liptói officialis és a törvényt látó birák előtt az osztozkodó felek megjelentek, s nekik az osztálylevél az emlitett év június 5-ikén «in quindenis Pentecostes»
* Eredetije Csemiczky József csemiczei levéltárában.* kiadatott.
Ezen osztálylevélben névszerint emlittetnek fel az osztozkodók, a kik között azonban Márton, Bene fivére, már nem fordul elő; ez azon föltevésre jogosit, hogy 1317-ben az osztozkodás alkalmával már nem élt, mert csak fiai: Aladár, Mihály és Phyle soroltatnak fel egyrészről, holott másrészről Bene Zemche fia, Péter, Mike, Gellián, Márk és Pál nevü fiaival együtt jelent meg comes Bodó liptói officialis előtt, «...quod Bene filius Zemche una cum filiis suis Petro videlicet Mykone, Gelliano, Marko et Paulo ex una parte, Aladar, Mychael et Phile filii Martini ex altera personaliter coram nobis constituti...» A kétfelé osztott birtok leirását ezen osztozkodási bizonyitvány ekképen irja le: minthogy a birtok kétfelé osztását az
egykor idősebbik testvér Bene «idem Bene
senior condam» – tehát Márton csakugyan nem élt már ekkor, – eszközölte, megengedte, hogy testvére gyermekei azt a részt válaszszák maguknak, a melyiket akarják «...unam partem quam vellent pro ipsorum portione et utilitate... eligent», s igy történt, hogy Benének azon rész jutott, a mely dél felé a mostani Kis-Palugya és Bodófalva között fekszik s a hol Bene a neve után elkeresztelt Benefalva – most Benyicz – községet alapitotta, mig az alsó részen a Vág és az országut mentében Nagy- és Kis-Palugya között a már 18 évvel előbb létezett Csemeháza – most Csemicze községe – Márton fiainak jutott osztályrészül. Ősi birtokában az igy ketté vált család Bene ágán alapitotta a Benyiczky, Márton ágán pedig a Csemiczky családot.
Azon időig, mig a két testér, Bene és Márton birtoka osztatlan volt, nem érezték szükségét annak, hogy az eredeti adománylevél szövegét átirassák, a birtok kétfelé osztása után azonban a birtokjog megvédése szempontjából kivánatosnak látszott az 1287-ben kelt eredeti adománylevélnek átiratását eszközölni; ennek keresztülvitelét Palugyai András foganatositotta 1340-ben. Nem tudjuk azonban, hogy Palugyai András minő vérbeli rokonságban vagy öszeköttetésben volt a Zemche nemzetséggel, s mi jogon kérte Károly királytól nemcsak a Zemche utódai, de a saját maga és testvérei nevében is az 1287. évi adomány átirását. Ezen okiratban, melyet Károly király 1340. évben kelet, hely és nap nélkül adott ki, a kérelmezők voltak Aladár gyermekei: György, János és Márta és Bene gyermekei: Kilián – az 1317. évi osztálylevélben ugyan ez Gelliánnak van irva – Péter és Márkus «...Georgii et Joannis filiorum Aladari et filie Marthe, necnon Kiliani, Petri et Marci filiorum Bene proximis et generationibus suis...»
* 1793 február 16-ikán kelt hiteles káptalani másolatban, Csemiczky József csemiczei levéltárában.* Minthogy ezen okirat hely és nap nélkül van keltezve s átirása az 1287. évi adománylevélnek, az 1340. évben még egy másik királyi okirat is adatott ki, a mely deczember 6-ikáról volt keltezve «in festo beati Nicolai confessoris»
* Liptói regestr. id. h.* melyet
Benefalvi Péter fia Miklós 1391. évben Bubek Imre által tartott általános birtokvizsgálat alkalmával bemutatott; mi ezen okiratot nem láttuk és nem ismerjük. A Csemiczére vonatkozó adományleveleket az emlitett birtokvizsgálat alkalmával István fia Lőrincz mutatta fel.
* U. ott.* Meg kell itt jegyeznünk Nagy Iván azon állitására, mintha a Csemiczére 1287. évben kiadott királyi adománylevél elégett volna s erre Móricz utóda István 1380-ban I. Lajos királytól uj adománylevelet kapott volna,
* Nagy Iván, Magyarorsz. családai III. köt. 129. l.* s hogy régente Zemche Scennichének is iratott volna, hogy az 1287. évi adománylevél nem égett el, mert mi az eredeti adománylevelet használtuk
s erre hivatkozunk jelen dolgozatunkban, s azon István, a ki 1280-ban uj adománylevelet kapott, nem Zemche utóda volt, s nem Csemiczére kapta a nova donatiót, minthogy Csemicze soha
Scennichének nem iratott, nem irathatott, mert
Scenniche, a mai Nagy- és Kis-Selmecz, Liptómegye nyugati szélén van, Kis-Palugya pedig, a melynek határából Zemche földét 1287-ben kihasitotta Demeter comes, a megye közepén, annak délkörében fekszik. Bővebb és meggyőző bizonyságául annak, hogy
Scenniche nem azonos a
Csemicze névvel, szolgáljon azon határleirás, a mely Donch zólyomi és pataki comes által 1321. évben kiadatott Rudlinus comes részére,
* A Batthyányiak köpcsényi levéltárában, Lad. 25. fasc. 2., az esztergomi kápt. 1338-ban kelt átiratában.* midőn is Rudlinus comes Garam melletti birtokát cserébe adta a liptómegyei Fejérpatak és Terlina-réte Rózsahegy mellett levő részben szántható erdőbirtokért «...quandam possessionem nostram sylvosam et ex parte arabilem in Liptovia existentem
Fejérpatak et
Terlina-rethe nuncupatam dedimus... comiti Rudlino...» Itt a határ leirásánál a többi között emliti «...prima meta incipit in fluvio
Scenniche...», tovább «...ascendit ad metam terream, que separat a terra ville
Scenniche...»; a további határ a
Revucze folyónál és Rózsahegy területénél van «...descendit per vallum quandam ad fluvium Revucze... ubi est terre meta que separat a terra
Rosemberk...» Azon Péter, kinek apja István és nagyapja János de Scenniche névvel iratik s a ki
Scenniche iránt az adománylevelet 1391-ben bemutatta,
* Liptói regestum, id. h.* a Stavnyiczkyak és a nagyselmeczi Thuoldtok őse volt. Scenniche a mai Nagy- és Kis-Selmecz.
A mint már feljebb kimutattuk, Zemche két fia az ősi adományos birtokon 1317-ben megosztozván, két különböző család alapitói lettek, s bár feltehető, hogy az osztozkodás után családnevük közkeletüvé vált, azzal okiratilag legelőször 1401-ben találkozunk, azon eset alkalmából, midőn a boczabányaiaknak a kincstár elleni pörös ügyében egy erdőrész elfoglalása miatt Zsigmond király rendeletére a szepesi káptalan által a tanuk kihallgatása elrendeltetett. Ezen ügyben a tanuk kihallgatása 1401. év ápril 30-ikán eszközöltetvén, a többi között Csemniczky Miklós liptómegyei táblabiró és Benyiczei Benyiczky Gáspár is kihallgattatott «ibidem nobilis Nicolaus Chemniczky coassesor sedis nobilium comitatus Liptoviensis... egregii ac nobiles Caspar Benyiczky de Benyicz etc... jurati et diligenter examinati...»
* A szepesi káptalan által 1819 május 4-ikén kiadott hiteles másolat Boczabánya levéltárában.* Minthogy pedig Márton ágán György és János terjesztették tovább a Csemiczky családot, s a mint kimutattuk, Györgynek fia István, ennek fia Lőrincz volt, ezen Miklós csak Jánosnak lehetett fia; a Bene ágán leszármazó Benyiczky családot csak Miklós, Péter fia, terjesztette tovább, és Benyiczky Gáspár Miklósnak volt fia.
A Csemiczky családnév ujabb változásával három izben találkozunk a XV. század folyamán, midőn is az Csemeházyvá változik át. Ugyanis a szepesi káptalan egy 1415. évi február 25-ikén «in crastino festi beati Mathie apostoli» kelt kiadványában bizonyitja, hogy a káptalan előtt néhai Csemeházy Lőrincz leánya Klára, Platthy Péter neje Erzsébet a saját és gyermekei nevében tiltakozik Lőrincz fia Jakabnak, Klára testvérének, azon szándéka ellen, hogy úgy a saját, mint Klára nővére birtokrészét Csemeházán elidegenitse
* Eredetije a Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* «...dicitur... in persona... Clare relicte filie Laurencii de
Chemehaz, Petri Platthy et domini Elizabeth consortis sue... quod Jacobus filius ejusdem Laurencii frater dicte Clare uterinus portionem suam possessionariam una cum porcione domine Clare in dicta possessione Chemehaz... vendere alienare... vellet...»
1440. évi deczember 15-ikén «feria quinta in festo beate Lucie virginis et martyris» kelt szepesi káptalani kiadvány bizonyitja, hogy a kispalugyaiak tiltakoznak a király azon szándéka ellen, hogy Kis-Palugyán egy földrészt
Chemeházy Lőrincz fiának Jakabnak adományozzon «regia serenitas quandam particulam terre in dicta possessione Kyspaludia existentem Jacobo filio Laurencii de Chemeháza nova donacionis titulo conferre niteretur...»
* Eredetije ugyanott.* és 1481. évi július 6-ikán «feria sexta proxima post festum
beati Procopii» kelt jelentésében
Chemeházy Pált mint királyi embert emliti azon birtokbeiktatásnál a túróczi konvent, melyet a magtalanul elhalt Keresztúri István birtoka Szent-Ivány Balázs és Kispalugyai Lipthay Bálint részére eszközölnie kelletett «...una cum prefato Paulo de Chemehaza... fratrem Gallum... duxissemus destinandum...»
* Eredetije Lokcsánszky Béla ügyvéd liptószentmiklósi levéltárában.*
Bene ágán a Benyiczkyvé vált család egyik tagjával György fiával Lászlóval 1435. évben találkozunk egy február 23-ikán «feria quinta proxima ante festum beati Mathie apostoli» Pekel de Keche Fülöp alispán és a liptói szolgabiró által kiadott bizonyságlevélben, mely szerint Benyiczi György fia László, «...
Ladislaus filius Georgii de Benyicz»
* Eredetije a Fejérpataky cs. levéltárában, a Magyar Nemzeti Múzeumban.* Fejérpataki István fia Péter meghatalmazásából jelent meg.
A liptómegyei nemeseknek 1718–26. évi összeirásában a többek között nemessége kimutatására a benyiczi birtok felől, a Benyiczky-család felmutatta Mátyás királynak 1470. év körül kelt beiktatási parancsát: «Familia dominorum Benyiczky reproduxit mandatum et statutoria beatae recordationis Mathiae regis circa annum 1470 emanatum...»
* Acta publ. com. Liptov. 1718–1726. jegyzőkönyv 568. lap.* Hogy Zemche utódainak Bene ágán melyik tagja szerezte a beigtatási parancsot, azt kideriteni nem lehet, de mert ezen időben a Benyiczky családnak két tagjáról van tudomásunk, I. Györgynek t. i. László és György fiáról, valószinünek tartjuk, hogy az emlitett beigtatási parancsot ezek valamelyike szerezte meg.
* Nagy Iván Györgyöt emliti, a forrást nem nevezvén meg. Id. m. III. k. 129. l.*
Ezen időtájban történhetett, hogy II. Csemeházy György Hliniken birtokot szerzett, s magát szerzett birtokáról Hliniczkynek – néha Lyneczkynek is – irva, ezzel egy ujabb ágnak, a Hliniczky családnak lett megalapitójává. 1489 január 27-ikén «...feria tertia proxima post festum conversionis beati Pauli apostoli...» kelt bizonyságlevelében a túróczi konvent azt irja, hogy Szentkereszti István leánya Borbála, Hliniczki György özvegye, «...domina Barbara filia quondam Stephani de Zentkereszt, relicta vero quondam nobilis Georgii de Hliniczk...» Szent-Ivány Balázstól és Istvántól megkapta a nagyatyja Szent-Ivány Péter révén őt megillető liptómegyei birtokok után neki járó jegyajándékot, kelengyét és hajadoni negyedet.
* Eredetije Bobrovnyiczky László levéltárában Rózsahegyen.* A most emlitett Györgynek fiát Lászlót emliti a túróczi konvent 1485. évi deczember 18-ikán «quanto die executionis premissarum» kelt utasitásában; a végrehajtás megujittatott deczember 15-ikén «feria quinta proxima post festum beate Lucie virginis et martiris», mely szerint Madácsházi András neje Juliánnának, Hadázházi Kisszel István Benedek fia és ennek anyja elleni birtokosztási ügyében Hliniczi László mint szomszéd tulajdonos jelen volt a többiek között «...vicinis et commetaneis eiusdem universis inibi legitime convocatis... una cum... Ladislao de Hlynyk...»
* Eredetije u. ott.* A most nevezett László még egyszer fordul elő 1495. évi szeptember 14-ikén «in festo exaltationis sancte crucis» a túróczi konvent által kiadott bizonyságlevélben, mely szerint Várallyai Mihály leánya a saját, Mártha és Anna nővérei nevében is nyugtatja Felsőkubini Pece Lászlót és Hlyniczki Lászlót a nekik kiadott tulajdoni negyed iránt «...nobilis domina Veronica filia nobilis quondam Michaelis de Várallya in sua et nobilium dominarum Marthe et Anne sororum suarum personis... Ladislaum Pece, et Ladislaum de Hlynik super... omnimodam satisfactionem dicti quartalicii reliquit... per omnia quitos...»
* Eredetije Szmrecsányi Bogomir szmrecsányi levéltárában.*
A Bene ágán leszármazó Benyiczky család tagjai közül az okiratokban a XV. század folyamán többé nem találkozunk, de valószinünek tartjuk, hogy a Gálfalva nevü jószágrész megszerzése általuk már a XV. század utolsó tizedében megtörtént, mert mint szomszédos birtokosok és határosok 1523. évi május 1-jén «feria sexta proxima ante festum inventionis sancte crucis»
* Eredetije Platthy Gyula nagypalugyai levéltárában.* a szepesi káptalan által kiadott jelentésben Szentkereszti Czin Mihálynak az Ipócsházi birtokba való bevezetése alkalmával Benyiczky
László és Simon is meghivattak és jelen voltak; «...vicinis et commetaneis eiusdem universis, signanter... Ladislao de Benyicz, Simone de eadem... inibi legitime convocatis et presentibus...»
* U. ott.*
Bizonyitékával tartozunk még annak, hogy a Hliniczky, Hlyniky és Linyiczkynek irt György és annak utódai László s ennek fia János csakugyan Csemiczkyek voltak.
1545. évi július 16-ikán «...feria quinta proxima post festum beate Margarethe virginis et martyris...» a szepesi káptalan kiadta a bizonyságlevelet a felett, hogy Linyiczky János tiltakozik az ellen, hogy Kubinyi Márk fiai Kristóf, György és Benedek, a Liniken, Jánosházán és Váralján levő birtokot, melyet apja Liniczky László közös megegyezéssel reájuk ruházott, eladják, elzálogositsák, használják stb., mert a szerződésileg kikötött feltételek teljesitésével legkevésbbé sem gondoltak.
* Káptalani hiteles másolat, 1793. évi február 16-ikáról keltezve, Csemiczky József csemiczei levéltárában.* Ugyanezen Linyiczky vagy Hliniczky család egy későbbi tagjáról 1636. évben márczius 18-ikán «...feria sexta proxima post festum sancti Gregorii pape et confessoris» kelt kiadványában irja a szepesi káptalan, hogy ifjabb Felsőkubini Kubinyi János saját és testvérei nevében tiltakozik, hogy Csemiczky, másképen
Hliniczky János férfiutód hiányában javait Judit és Zsófia leányára átruházza «...quod Johannes Csemniczky aliter Hliniczky in defectu masculino existens... Juditham et Sophiam filias suas in bona et jure... in possessionibus Hlinik et Izsépfalva introducere et statuere vellet...»
* U. ott.* A Csemiczkyek közül az egyetlen György volt, a ki a Hliniczky nevet vette hliniki birtoka révén, a ki, mint feljebb kimutattuk, 1484-ben élt, s e szerint az utána következő László 1515-ben ennek fia volt, s János, a kiről fentebb tettünk emlitést, 1545-ben már apjára, Lászlóra hivatkozik Kubinyi Márk elleni tiltakozásában. Ennek további utódaira már ki nem terjeszkedvén, csak azt akarjuk konstatálni, hogy Györgytől kezdve ennek leszármazói a hliniki Hliniczky nevet nem előnév, de családi név helyett használták, de az okiratokban leggyakrabban hozzá téve: alias Csemniczky; mig végre a család ezen ága 152 év multán 1636 után férfi ágon Jánosban kihalt.
A Zemche nemzetsége Bene és Mártonban kétfelé szakadt ágának, a Benyiczkyek és Csemiczkyek családjának leszármazását 1526-ig a jelen értekezésben felhasznált okiratok alapján a mellékelt táblán állitottuk össze.
Zemche 1240 kispalugyai jobbágy; I. Márk 1287 †; Bene 1287 (Benyiczky ág); Móricz (Márton) 1287 (Csemiczky ág); Bodon 1302; I. Miklós 1302; Myke 1302 (megöletett); Péter 1317; II. Márk 1317; Pál 1317; Gellian (később Kilián) 1317; Mihály 1317; Aladár 1317; File 1317; II. Miklós 1340; I. György 1340; I. János 1340; Márta 1340; Gáspár 1401 (Benyiczky először); István 1380; I. György 1420; Lőrincz; Miklós 1401 (Csemiczky először); I. László 1435; II. György 1470; II. László 1523; N. 1523; Jakab 1415; Klára 1415; Erzsébet 1415 (Platthy Péterné); II. György 1484 (Hliniczky nevet veszi föl) (neje Szentkereszti Borbála); Pál 1481 (Csemeházy először); László 1515; II. János 15451899-028![images/1899-00xw08.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw08.jpg)
MAJLÁTH BÉLA.
A CSABI NEMZETSÉG.
(Első közlemény.)
A Csabi nemzetség a zalai várjobbágyok közül származik, melyeknek tagjai közül, főleg a tatárjárás utáni időben, István ifjabb király által bőkezüen osztogatott adományok által, többen nemesitettek.
E nemzetségre vonatkozó első eddig ismeretes adat szerint, Balázs comes, Detre zalai várjobbágy fia, 1257-ben fordul elő, mint kiküldött királyi ember, Kuppán, Hada és László birtokhatár-szabályozási ügyében.* Wenzel, Árpádkori uj okmtár, VII. k. 466. l.*
A nemzetségi jelzővel «de genere csab» első izben Gotthárd elhitetik, egy István ifjabb király által 1266-ban István, Márk és Imre fiai részére kiadott oklevélben.
E körülmény kétségtelenné teszi, hogy Csab birtok, honnan e nemzetség nevét veszi, már akkor tulajdonukat képezte.* Csab birtok a zalai várhoz tartozó terület volt, helyét a mai Csab-Rendek községhez tartozó hasonnevü puszta jeleli.*
Balázs comes, valamint testvérei Gotthárd a zalai fegyveresek parancsnoka és Márton, továbbá Gergely fiai: Olivér és Bikács testvérek 1263 február 4-ikén a Karaka (Kelka) folyón túl fekvő Cséd (Cheyd) nevü birtokot veszik meg 14 márkáért, mi által e nemzetség a Zala vármegye nyugati részén elterülő erdős, dombos vidéken letelepedett kisebb nemzetségek közé költözik át.* Wenzel, id. m. VIII. k. 74. l.*
Következő évben Detre fiai: Balázs, Gotthárd és Márton, továbbá Gergely fia Olivér karakai birtokukat Heym fiainak 36 márkáért eladják.* Wenzel, id. h. VIII. k. 116. l.*
Balázs comessel, továbbá Gotthárddal és Mártonnal még egy izben találkozunk, egy 1268-ban kiadott oklevélben, mely alkalommal Gotthárd a major spiculatorum (lándzsások parancsnoka) s unokatestvére Olivér a major exercitus tisztét tölti be.* Wenzel, id. m. VIII. k. 208. l.*
Utódaikat nem ismerjük. Águk velük megszakadt.
A mondottakból következő összeállitást nyerünk:
Detre zalai várjobbágy; Balázs comes 1257–1268; Gotthárd 1263–1268; Márton 1263–12681899-029![images/1899-00xw09.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw09.jpg)
A Detre testvérétől Gergelytől leszármazott Olivér és Herbord fejlesztik tovább a nemzetséget, ők a Rezneki család ősei, – utódaik azonban Szent-György vára után néha Szentgyörgyieknek is neveztetnek.
Olivér és Herbord, mint unokatestvéreik, szintén a hadi pályán tüntek ki.
A Zala vármegye nyugati dombvidékén letelepedett nemzetségek, főként az elhatalmasodott oligarchia ellen fejtettek ki sikeres ellentállást.
A Csabi nemzetség tagjai Ausztriában is harczoltak a garázda Németujváriak ellen, mely alkalommal Tamás nevü fivérük hősileg elesett. Ebbeli szolgálataik elismeréseül IV. László királytól 1273-ban a zalai várhoz tartozó több várföldet nyertek jutalmul.
* Wenzel, id. m. IX. k. 27. l.*
Később megszerzik Fernekág földjét,
* Wenzel, id. m. X. k. 420. l. (A mai Zala-Lövő környékén.)* 1282-ben pedig Rezneki Olivér és Herbord comesek a Karaka folyó melletti hasonnevü birtokot veszik meg Márton, István és társai zelcsi nemesektől.
* Orsz. ltár, Dl. 1136. sz.*
Az okiratban találjuk a nemzetség tagjait első izben a «Rezneki» névvel megjelölve.
1287-ben a Bagodi nemesekkel létrejött egyesség folytán Bezefalva, Derrefalva és Szent-András birtokokat nyerik Olivér fiai (névszerint: Miklós, Gergely, István, Olivér, Salamon, Imre és János), meggyilkolt nagybátyjuknak, Gergelynek (Olivér és Herbord testvérének) vérdija fejében.
* Hazai okmtár, VI. k. 328. l.*
Ez alkalommal Lóránd fia Lóránd is szerepel, a ki nem volt a leszármazási táblán elhelyezhető.
Herbord comessel még két izben találkozunk.
1291 június 13-ikán
* Wenzel, id. m. XII. k. 513. l.* a közte és Apáti Demeter közt folyó per elhalasztatott, 1291 július 12-ikén III. Endre király adományából Olivérnak Miklós, Gergely és Olivér nevü fiaival egyetemben Fenesfalvát nyeri.
* Wenzel, id. m. X. k. 32. l.*
Ekként vázolván a nemzetség első birtokviszonyait, most Olivér és Herbold ágának ismertetéséhez fogunk. Herbord ágának már a XIV. század közepén magva szakadt, miért is elsősorban az ő utódait ismertetjük.
I. A Reznekiek.
A) Herbord ága.Herbordnak két fia volt: Herbord és Jakab.
I.
Herbord.
Herborddal első izben, a vasvári káptalannak egy 1325 május 16-ikán kiállitott oklevelében találkozunk, melyben részére, továbbá fivére Jakab (tévesen János), továbbá Gergely comes fiai Mihály és Domonkos, végül Salamon fia Kelemen részére a Bogudi nemesek által 1287-ben kötött, s Detrefalva, Betefalva és Szent-András birtokokra vonatkozó átadási levél iratott át.
* Fejér, Cod. Dipl. VIII/VII. k. 177. l.*
1326 január 16-ikán Sándor országbiró a közte és unokatestvére Domonkos közt egyrészről s Kutasi András fiai közt másrészről fenforgó pert elhalasztja.
* Zala várm. okmtár, I. k. 146. l.*
Az Árpádház kihaltát követő belzavarok közepette a Reznekiek is kénytelen-kelletlen a Németujváriak párthivei lettek, e féktelen nemzetség rablókalandjain okulva, csakhamar követték a Nagymartoniak, Köcskiek, Oslok példáját s I. Károly király hűségére tértek.
* Turul, 1890. évf. 186. l.*
A Németujváriak azonban kegyetlen boszut vettek elpártolt hiveiken. Hadnagyuk «vörös» Salamon Herbordot megtámadta, szüleit legyilkolta, várát s templomát lerombolta és adománylevelét elrabolta. Károly király Herbord panaszára erre a vasvári káptalant küldi ki vizsgálatra.
A zalavári konvent 1326 június 13-ikán kelt jelentésére, mely Herbord panaszát valónak bizonyitotta, a király ez év június hó 26-ikán kiállitott oklevelével Herbordot Bakónak, Szent-György, Szent-Kereszt s Velemér melletti földbirtokában megerősítette.
* Zala várm. okmtár, I. k. 149. l.*
Következő évben fivérének Jakabnak fiával Lukácscsal együtt kibékül a veszprémi káptalan előtt Salamon comessel, mely alkalommal visszanyerte lakbirtokát s családján elkövetett hatalmaskodásokért 20 bécsi márkával nyer kielégítést a Salamon nemzetségtől.
* 1327 október 11. Zala várm. okmtár, I. k. 198. l.*
1329-ben ugyanezen unokaöcscsével osztozik Kerkaalja és Kebellemelléke nevü birtokokon.
* Id. h. I. k. 237. l.*
A Salamon nemzetséggel kötött egyezség nem volt tartós, mert 1335 augusztus 13-ikán kelt oklevél szerint Zala és Veszprém vármegyék küldtek ki egy vegyes bizottságot, közte és a «veres» Salamon fia Kopasz közt felmerült ügyekben itélkezni.
* Orsz. ltár, Dl. 2955.*
Herbort 1337 márczius 31-ike előtt halt el. A vasvári káptalannak e napon kelt jelentése szerint hagyatéka testvérének fiát Lukácsot és unokatestvérének Miklósnak fiát Györgyöt illette volna meg.
* Zala várm. okmtár, I. k. 324. l.*
Károly király azonban Nagymartoni Pál országbiró és Nagymartoni Lőrincz kérelmére az összes birtokokat örökösödési jogon nekik adományozza.
* Orsz. ltár, Dl. 3111.*
Herbordnak utódai nem maradtak, ezzel áttérhetünk Jakab testvérének vonalára.
II.
Jakab vonala.
Jakabbal csupán egy izben találkozunk a fent érintett 1325. évi oklevélben. Valószinü, hogy «vörös» Salamon boszujának esett áldozatul, mert 1326-ben már nem volt életben.
Jakabnak három fia volt: Lukács, János és István.
I.
Lukács szerepléséről már fentebb megemlékeztünk. Egy leánya volt Margit, kit milleji
Millej fia Sidó vett nőül. 1338 október 2-ikán átadta vejének Kebelle-Szentmártont, a hozzátartozó kegyuri joggal, mig ezen birtok másik felét ugyanez év november 23-ikán adta el neki 25 márkáért.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 557. Nr. 12.*
A birtok elfoglalását azonban a nemzetség többi tagjai: György, Domonkos, István és Kelemen megakadályozták, minek folytán Milleji Sidó őket perbe idézte.
* Orsz. ltár, Dl. 3131. sz.*
Időközben Rezneki György és Gergely testvérek megölték Kőri Fintát, Lindvai István főispán rokonát, mire Lukács a Csabi nemzetség tagjaival (György és Gergelylyel, továbbá Olivér fia István és Domonkossal) együtt felajánlja a megölt rokonainak Csesztreg, Hétkutas, Dobronak s mindkét Bakónak birtokokat, mit Lindvai István a vérdíj fejében el is fogadott.
* Orsz. ltár, Dl. 3255. sz.*
Alig fejeződött be az ügy, Lukács ismét folytatja a pert a többi Reznekiek ellen, Kebellemellék elfoglalása miatt, miután a kapornaki konvent Milleji Sidót Kebellemellék birtokba vételétől eltiltotta.
* 1340 november 3-ikán. Zala várm. okmtár, I. k.*
Következő évben Baksafalva elfoglalása miatt perel Rezneki István, György és Domonkossal.
* 1341-ben. Orsz. ltár, Dl. 3428.*
Lukácscsal legutoljára 1341 június 11-ikén a vasvári káptalan előtt, rokonaival kötött osztálylevélben találkozunk. Ez osztálylevél szerint Lukács, Szentandrás és Bürih haszonélvezetében hagyatott meg, mig Miklós fia György, továbbá, Kelemen, Domonkos, Gergely és István a több nemzetségi javakon osztozkodtak.
* Zala várm. okmtár. I. k. 379. l.*
2.
János. Nevét Jakabfijánosfalva helység örökitette meg. Életéről semmi adat sem maradt ránk. Azonban erőszakos kimulása, melylyel Milleji Sidót gyanusitották, hosszas pert idézett elő a nemzetség tagjai s Milleji Sidó közt.
A gyanu csakugyan alaposnak bizonyult, mire Milleji Sidó Rezneki Olivér fia Istvánnal 1342 márczius 19-ikén kiegyezett olykép, hogy a megölt rokona vérdija fejében 13 márkát fizet.
* Orsz. ltár, Dl. 3486.*
Jánosnak egy fia maradt, Gergely, a ki a nemzetség ezen ágának összes birtokait örökölte s 1253-ban magtalanul elhalt.
3.
István. Csupán egy izben fordul elő, Mixefalvi Mixe fiai Pál s Kozma és Kövér Margit, Miklós leánya, István neje közt a Kapornak folyó melletti Szántód nevü birtok szétosztása iránt 1352 október 3-ikán kötött osztálylevélben.
* Zala várm. okmtár, I. k. 523. l.*
Utódairól mitsem tudunk. Herbord ágát ezzel befejeztük volna, áttérünk idősebb fivérének, Olivér ágának ismertetésére.
B) Olivér ága.Olivér fiai közül: I. Miklós, IV. Gergely, II. Olivér és Salamon maradékait ismerjük.
I.
Miklós vonala.
Miklósnak két fia: II. György és III. Gergely s egy leánya volt.
Leánya Erzsébetről, feltünő későn, csupán egy okirat emlékezik meg. Fivérének Gergelynek fia Páris 1384-ben Széplak egy harmadát adta neki, miután a vagyontalan és nem nemes Szentlászlói Adorján fia Tamáshoz ment nőül, hogy öreg anpjaira inségtől ment legyen.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1699. Nr. 34.* Miklós fiai:
1.
György. (II.) Györgygyel első izben 1303-ban találkozunk, midőn fivérével Gergelylyel együtt tett panaszára Zala vármegye itélőszéke a Salamon nb. Istvánt és Demetert megbirságolja.
* Orsz. ltár, Dl. 1649.*
Ezzel a Salamonok s a Reznekiek közt közel egy századon át tartó viszálykodás kezdetét veszi.
* A Salamon nemzetség vonatkozó ágát alább adjuk.*
György 1327 november 8-ikán testvérével Gergelylyel, valamint rokonaival III. Gergely fiaival, továbbá II. Olivér fia Istvánnal perel a turjei konvent előtt ellenük, a Csütörtökhelyen tartandó heti vásár ügyében, melyet a Salamonok erőszakkal Harkály faluba helyeztek át, a konvent a veszprémi káptalan elé utasitja a perlekedő feleket, minthogy itt sem sikerült megegyezniök, az ügy a király elé került.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 424. Nr. 2.*
1329-ben György unokatestvérével Kelemennel
egyezkedik, mely alkalommal Gergely fivérével egyetemben Izsóföldét és Peternyét megnyerik.
* Zala várm. okmtár, I. k. 240. l.* 1330-ben unokatestvérével Mihálylyal perel.
* Fejér, Cod. Dipl. VIII/VII. k. 228. l.*
1333 április 15-ikén a kapornaki konvent előtt elcseréli Barabás nevü birtokát Olivér fia István Fényesfőlde nevü birtokával.
* Zala várm. okmtár, I. k. 271. l.*
1335-ből három oklevél emlékezik meg a Salamonok s a Reznekiek közt fennálló egyenetlenségekről. Ez évben egy Ó-Budán tartott udvari ünnepély alkalmával Salamon nb. Kopasz György lovát eltulajdonitotta, mire a főispán 1335 márczius 23-ikán a ló árának megtéritésére és 3 márka birságra itélte.
* Id. m. I. k. 289. l.* Augusztus 13-ikán Zala és Veszprém vármegyék Tapolczán tartott közös ülésből küldenek ki egy vegyes bizottságot Rezneki György és rokonai Domonkos, Gergely, Mihály közt egy részről s Salamon nb. Kopasz közt másrészről felmerült birtokügyekben itélkezni.
* Orsz. ltár, Dl. 2955.*
Még ez évben fenti Reznekiek kiegyeznek Drugeth nádor előtt Kopaszszal.
* Orsz. ltár, Dl. 3254.*
Ez egyezség nem volt tartós, mert 1339–1241 közt György ismét perel ellenük.
* Orsz. ltár, Dl. 2947.*
1341-ben rokonaival Kelemennel és III. Miklóssal együtt Barrabás birtokában találjuk.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 382. Nr. 19.*
Következő év május 16-ikán rokonaival elörökiti Baracsaháza és Lavafölde birtokokat Lindvai Miklósnak 32 márkáért.
* Zala várm. okmtár, I. k. 394. l.*
Ugyanezen évben rokonaival Kelemen, István és Domonkossal együtt felperesként szerepel Irsai Bód fiai ellen.
* Orsz. ltár, Dl. 3459.*
1343-ban fivérével Gergelylyel, továbbá rokonaival együtt kiegyezik egy Péter nevü nemessel, Jáhon Szent-György, Velemér s a hozzátartozó birtokok ügyében.
* Orsz. ltár Neoreg. Acta Fasc. 1017. Nr. 13.*
Ugyanekkor Gógán fia György ellen is pert folytat.
* Orsz. ltár, Dl. 3549.*
1244 november 27-én Jáhon vagy Májusfölde birtok ügyében Pál országbiró vizsgáló bizottságot küld ki, mely alkalommal Györgyön kivül fivére Gergely, továbbá István, Domonkos stb. Rernekiek is érdekelve vannak. Ezen vizsgálat azért vált szükségessé, mert Péternek, Jáhon birtokába 1342 május 20-ikán történt beiktatása alkalmával ellentmondtak a Reznekiek.
* Zala várm. okmtár, I. k. 398., 421. ll.*
1346-ban rokonaival együtt, Kolgyári András és társa panaszára Zalavármegye itélőszéke elé idéztetik, Pál fia Egyed és István megöletése ügyében.
* Orsz. ltár, Dl. 3840.*
György 1347-ben már, mint néhai szerepel. Ez évben özvegye Fényesfölde birtoka iránt egyezkedik fiával Péterrel, továbbá Rezneki Kelemen. Domonkos és Miklóssal. E birtokot 1355-ben a rokonok özvegyi jog czimén neki, engedik át.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 393. Nr. 14.*
György özvegye ezen egyezség daczára is ki volt téve a kapzsi szomszédok s rokonok támadásainak. Lajos király azonban még 1353 augusztus 15-ikén kiadott rendeletével az özvegyet és gyermekeit a főispán oltalma alá rendelte.
* Zala várm. okmtár, I. k. 540. l.*
Györgynek két fia volt: Péter és János. Leányát Irsay Pál vette el, közelebbi adatok nem maradtak reánk.
(1.)
Péter. 1342-ben szintén előfordul rokonaival, Kebellemellék, Baracsaháza és Ladaföld eladása iránt kötött szerződés alkalmával.
* U. ott.*
1344-ben Jáhon birtok ügyében kiküldött bizottság részére a Velemér, Szent-Györgyhegy és Kolgyár közti területet jelölte ki.
* U. ott.*
1353-ban anyjával s testvéreivel együtt megvédetik ősi birtokaiban.
* U. ott. Birtokok: Reznek, Széplak, Barrabás, Szent-György és Izsóföld.*
Utoljára 1355-ben szerepel ama perben, melyet az elhalt Rezneki István birtokai ügyében, Tamai Lukács özvegye Erzsébet, az őt megillető leány negyed iránt a Rernekiek ellen inditottak.
* Orsz. ltár, Dl. 4497. Birtokok: Szent-György, Pósteluk, Bürih és Szent-András.*
(2.)
János. 1353-ban az atyai birtokokban
történt megoltalmaztatását már fentebb emlitettük.
1358 deczember 10-ikén, anyjával, továbbá Kelemen fia Lászlóval és Gergely fia Kozmával egyetemben, Bathi Kozma özvegyét, Rezneki Kelement és Domonkost, Reznek falu megülésétől eltiltja.
* Hazai okmtár, I. k. 224. l.*
1360-ben rokonaival: Kelemen és fia Lászlóval, továbbá Domonkossal együtt, Szécsi Katát, Kozma özvegyét, a zalavári konvent előtt, Reznek s a hozzátartozó birtokok után járó hitbére fejében 239 márkával elégiti ki.
* Orsz. ltár, Dl. 4936.*
Utoljára 1369-ben szerepel, a kerékthói nemesek által a Reznekiek ellen inditott perben.
* Orsz. ltár, Dl. 5755.*
Utódait nem ismerjük. Ezzel áttérhetünk IV. Gergely s maradékinak ismertetésére.
2.
IV. Gergely. Szereplése – mint láttuk – a Salamonok elleni birtok perekben nagyrészt összeesik testvérével, Györgyével.
1332 május 16-ikán, a vasvári káptalan előtt rokonaival, II. Istvánnal és I. Mihálylyal, a királyné egy csepregi jobbágyának megöletése fejében járó vérdijat fizeti le.
* Sopron várm. okmtár, I. k. 127. l.*
1351 deczember 7-ikén a király utasitotta Zala vármegyét, hogy nejét és kiskoru gyermekeit Csúzi János ellen védje meg, a ki Gergely távollétét felhasználva, azon ürügy alatt, hogy a két várat (Reznek és Szent-György) Gergely neje fentartani nem képes, lépéseket tett azok megszerzésére.
* Zala várm. okmtár, I. k. 512. l.*
1353 október 18-ikán, már mint néhai szerepel. Ez évben özvegye Margit, fiai Miklós Olivér, László, István és András, továbbá leányai Ilona és Klára, Szent-András, Bürih és Csütörtökhely birtokokba visszahelyeztetnek.
* Id. m. I. k. 541. l.*
Gergelynek kilencz gyermeke volt.
(1.)
Miklós. 1342-ben Kebelmellék, Baracsaháza és Ladaföld eladásánál szerepel.
* U. ott.* 1353-ban visszahelyeztetik az atyai birtokokba.
* U. ott.*
Fiai: Domonkos csupán egy izben emlitetik a Reznekiek közt 1371 július 1-én kötött osztálylevélben, ez alkalommal Jakabfijánosfalvát nyeri.
* A Magyar Nemzeti Múzeum levéltárában.*
Másik fia György felveszi a Szentandrási nevet, szereplését, mely belenyúl a XV. századba, alább ismertetjük.
(2.)
Kozma. 1358-ban Báthi Kozma özvegyét és társait Reznek megülésétől eltiltja.
* U. ott.*
1371 június 7-ikén László nádor által kiadott oklevél tanusága szerint testvéreivel: Olivér, István és Párissal egyrészről, továbbá Domonkos fiaival másrészről, végül Kelemen fia Lászlóval harmadrészről megosztozik a néhai Rezneki II. István tulajdonát képezett; Szent-György, Csütörtökhely, Baksafalva, Hegenfölde, Reznek, Légfalva, Jakabfijánosfalva, Pósfalva és Fényesfölde birtokokon.
* Hazai okmtár, IV. k. 209. l.*
Ez alkalommal fivéreivel Szent-Andrást nyeri birtokul, honnan az ág magát később Szentandrásinak nevezte.
(3.)
Olivér. (III.) Első izben 1353-ban találkozunk vele. 1371-ben kötött osztálynál szerepel utoljára. Fia lett volna István, kitől a rezneki birtokra vonatkozó periratok szerint a Szentandrási Monthor család származott volna le. Ezen bevezetés oklevelészeti alapon nem igazolható.
* A rezneki birtokra vonatkozó periratok a XVIII. század második feléből a Reissig család kámoni levéltárában.*
(4.)
II. László. 1353- s 1358-ban találkozunk vele.
* U. ott.*
(5.)
István.
III. Első izben 1353-ban kelt oklevélben emlitetik, 1371-ben kötött osztálynál szerepel utoljára.
* U. ott.*
(7.)
Páris. Első izben az 1371-ben kötött osztálynál szerepel. 1384-ben nagynénjének Erzsébetnek Széplak egy harmadát adja.
* U. ott.*
Jelentékeny szerepe volt nápolyi László 1403-iki felkelő hadjáratában, mely családjának későbbi sorsára döntő befolyással volt. A Hetrahelyen 1403 márczius 23-ikán tartott értekezlet hatása alatt a zalai nemesség nagy része, közte a Csabi nemzetség tagjai közül Páris,
Herbord, György és Domonkos csatlakoztak a felkelőkhöz.
A hadjárat alatt azonban beérték Gersei Pethő javainak pusztitásával, – annak befejeztével osztoztak felkelő társaik sorsában.
Zsigmond király 1403 november 5-ikén kelt adománylevelével a hütlen Páris, továbbá Miklós fia György és Kelemen fia Domonkos javait Egerváry Miklós fia Deák Mihálynak adta jutalmul.
* Fejér, Cod. Dipl. X/IV. k. 211. l. A birtokok: Szent-György, Aliter, Kisfalud, Csütörtökhely, Baksafalva, Szent-Adorján, Jakabfijánosfalva, Peternye, Poósfalva, Izsófölde, Barrabás, Herbortfölde.*
Ezen adománylevél mélyreható változást idézett elő Zala vármegye birtokviszonyai tekintetében, de másrészt forduló pontot képez a nemzetség történetében. Mig a Reznekiek többi tagjai megfogva az ádáz küzdelmekben, letünnek a szereplés teréről, addig a Szentandrási ág sarjai: Páris és Miklós fia György az addig használt családnév letétele mellett a Szent-Andrási nevet veszik fel.
Bár a XV. század első évtizedében a Rezneki családnevet vegyesen használják, később azonban magokat állandóan Szent-Andrásinak, Páris fiai pedig Szentandrási Páris fiaknak nevezik, honnan a család idővel
Szent Andrási Páris nevet vett fel.
(7.)
András. Csupán az 1352-ban kiadott oklevélben tétetik róla emlités.
* U. ott.*
(8.)
Ilona és
(9.)
Klára, az 1351 s 1353-ban kelt s fentebb ismertetett oklevelekben szerepelnek.
Mielőtt a Szent-Andrási, Páris és Szent-Andrási Monthor családokat ismertetnők, a nemzetség XIV. században szerepelt tagjaihoz térünk vissza.
Ifj. REISZIG EDE.
VEGYES.
A Mesterházyak czimerlevele 1436-ból.* Szerző utolsó munkája, melyen kevéssel halála előtt dolgozott, már előre megkészittetvén e folyóirat szerkesztősége utján a hozzá szükséges szines hasonmást. Sajnos, a halál meggátolta a befejezésben; mi e dolgozatot abban a formában adjuk, a mint az a szerző halálakor maradt. Szerk.*
(Egy szines hasonmással és egy szövegrajzzal.)
Fejér György a Codex Diplomaticusában egy
Esterházy Bálint nevü emberre vonatkozó oklevélkivonatot közöl, a ki Zsigmond király idejében élt volna.
* X/VII. k. 830. l. és X/VIII. k. 662. l.* E király szerinte
Esterházy András és fiai részére 1436-ban armalist állitott ki. Nagy Iván erre nézve azt mondja, hogy ez téves állitás és hogy e «botlást az idézett Codex Diplomaticus követé el, midőn az érdeklett 1436-iki armális levélnek kivonatát a
Catalogus Manuscriptorum Bibliothecae Nat. Hung. Széchenyi. regnicol. tom. I. k. 584. lapjáról gyüjteményébe a vezetéknév elferditésével átvette, mert a Catalogusban ez áll:
1436. Sigismundus arma confert Andreae Vestarhazo. Én (úgymond Nagy Iván) ugyanis az érdeklett Catalogus utasitása nyomán fölkeresvén a Magyar Nemz. Múzeumban az 1283. számu
Quart. lat. kéziratot, melynek czime:
Collectionis Diplomatum, Privilegiorum ac reliquorum quoque scriptorum ad Historiam Patriae, Iurisprudentiam forensemet c. illustr. facientium tomus I. congestus ab anno 1766–1769. Csetnekii et Sopronii. Per Jonatham Wietoris, ebben az 1436-iki Zsigmond királytól adott armalist egész terjedelmében fölleltem; és itt az oklevélben is világosan igy áll:
Tibi fideli nostro Valentino Literato filio Andreae de Vesterhazo, és tovább:
Tibi et per Te Johanni fratri tuo carnali, item Sebastiano de Bogod, ac Osvaldo, Valentino, Nicolao et Marco filiis ipsius Sebastiani, nec non Petro et Sigismundo filiis Georgii de eadem Bogoth etc. Világos tehát, hogy a Fejér Cod. Diplomaticusában is Vesterházinak kellene állani Esterházy helyett, és még meg kellett volna emlittetni a Bogodiaknak is, kikkel együtt nyerte Vesterházi a czimert, melynek kár, hogy alakját le nem lévén irva az oklevélben (az eredetiben lefestve volt) nem tudhatjuk, hacsak egykor az eredeti – melyről Wietoris Gömörben (?) másolatát vette, elő nem kerül. Mindezekkel azonban azt, hogy a Vesterházi név idővel nem változhatott-e Esterházy-vá, nem akarjuk tagadni.»
* Magyarország családai IV. k. 80–81. ll.*
Abban a helyzetben vagyok, hogy a szóban forgó czimerlevél szövegét és czimerrajzát az eredeti után hiven másolva e folyóirat tisztelt olvasóinak bemutathatom, ugyanis
Szily Kálmán akadémiai főtitkár úr szives közbenjárásával
alkalmam volt a Mesterházy Gyula potyi földbirtokos tulajdonában lévő armálist lemásolhatni, s a czimerrajzáról hasonmást készittethetni.
Az armális 51˙7 cm. széles és 31 cm. magas pergamen lapra van irva; szövege jól olvasható, kivévén a 11., 12. és 13-ik sorok közepén levő szavakat, és következőleg hangzik:
Sigismundus dei gratia Romanorum imperator semper augustus, ac Hungarie, Bohemie, Dalmatie, Croatie etc rex. Tibi fideli nostro Valentino Literato filio Andree de Vesterhaza salutem gratiamque nostram cesaream atque regiam et omne bonum. A claro lumine throni cesaree aut regie maiestatis velut e sole radii nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia ab imperatoria seu regia claritate sic dependent, ut non sit dari alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat cesaree seu regie maiestatis. Sane attentis et consideratis tuis fidelitatibus et fidelium obsequiorum meritis, quibus tu in nonnullis nostris et regni nostri Hungarie predicti agendis et expeditionibus sicuti prosperis sic et adversis cum omni fidelitatis constantia maiestati nostre studuisti eoque ferventius in antea studebis complacere, quo te et tuos singularibus honorum gratiis a nostra celsitudine conspexeris fore insignitos, tibi et per te Johanni fratri tuo carnali, item Sebastiano de Bwgwth ac Osualdo, Valentino, Nicolao et Marco filiis ipsius Sebastiani, necnon Petro et Sigismundo filiis Georgii de eadem Bwgwth vestrisque successoribus heredibus ac posteritatibus universis hec arma seu nobilitatis insignia, que in principio seu capite presencium litterarum nostrarum suis apropriatis coloribus arte pictorea figurata sunt et depicta ac distinctius expressata, animo deliberato et ex certa nostre maiestatis sciencia dedimus, donavimus et contulimus, ymmo ex habundantiori plenitudine nostre specialis gratie concedimus et presentibus elargimur, ut vos, vestrique heredes et successores universi predicta arma seu nobilitatis insignia more aliorum armis utentium a modo in antea ubique in preliis, hastiludiis, duellis, torneamentis et aliis omnibus, exercitiis nobilibus scilicet et militaribus, necnon sigillis, anulis, velis, papilionibus et generaliter in quarumlibet rerum et expeditionum generibus sub mere et sincere nobilitatis titulo, quali vos ab universis et singulis cujuscunque conditionis, preeminentie, status, gradus vel dignitatis existant, harum notitiam evo habituris insignitos dici, nominari et teneri volumus ac etiam reputari, gestare ac omnibus et singulis gratiis, honoribus et libertatibus, quibus ceteri proceres nobilesque et clientes regni nostri armis utentes quomodolibet consuetudine vel de iure freti sunt et gavisi, frui et gaudere possitis et valeatis. De talique singularis et specialis gratie nostre antidoto merito exultetis et tanto ampliori studio ad honorem nostre cesaree ac regie maiestatis vestra in antea solidetur intentio, quanto vos largiori favore cesareo et regio preventos conspicitis et munere gratiarum. In cuius rei memoriam firmitatemque perpetuam presentes literas nostras sigillo nostro secreto, quo ut rex Hungarie utimur, inpendenti communitas vobis duximus concedendas. Datum Bude, in festo visitationis beate Marie virginis gloriose, anno domini millesimo quadringentesimo tricesimo sexto, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. quinquagesimo, Romanorum XXVI-o, Bohemie XVI-o imperii vero quarto.
Az armalis felső, jobb szögletébe 12˙5 cm. széles és 14 cm. magas zöld keret között vörös alapon van a czimerfestés: balra dőlt kerektalpu pajzs kék mezejében zöld ágon fekete fajd. (Csőrössisak.) Oromdisz a pajzs alak. Orrjegy arany-kék.
Az oklevél, vörös, fejér, zöld selyem zsinóron függő pecsétje valami konvent alig kivehető bélyegét mutatja s láthatólag később erősittetett rá.* A czimerkép heraldikai méltatásába a szerző hátrahagyott kéziratában nem bocsátkozott, de hogy szándéka volt, mutatja az, hogy kevéssel halála előtt a czimernek egy Soós Elemér tagtársunk által rekonstruált rajzát adta át a szerkesztőségnek, mely a Mesterházyak ősi czimerét a mai heraldikai felfogás szerint stilizálva mutatja be. E rajzot a szövegben közöljük. Szerk.*
![images/1899-00xw10.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw10.jpg)
A MESTERHÁZY-CSALÁD CZIacute;MERE 1436-BÓL.
A czimerfestés jobb fele teljesen látszik, balfele ki volt szakadva, s később javitották ki vörösre festett pergamennel, a mely alá a hátlapon papiros van ragasztva. Az összehajtott czimerlevél hátlapján következő felirás olvasható:
Armalis Sigismundi regis Hungarie de anno 1436. És a
Sigismundi és
regis szók közé «
imperatori et» van betoldva. E betoldás, az irást tekintve, a XVIII. századból való. A czimerszerző Bálintot Pál fraknói gróf hites ügyvédjének
mondja a vasvári káptalan egy 1437 május 13-ikán kelt s a királyhoz intézett jelentésében.
* Eredetije az Ostffy-család levéltárában. Hazai okmánytár, III. k. 372. l.*
Vesterháza, Westerháza (ma Mesterháza) helység a vasvármegyei határszélen
* Westherhaza: 1456. Sopronvármegye oklt. II. k. 109. l.; 1440. Pozsonyi kápt. orsz. ltára, lad. 2. fasc. t. num. 10.; 1449. Sopronvármegyei okltár, II. k. 338., 343. l.; 1456. Hazai okmtár, IV. k. 383. l.; 1479. Orsz. levéltár, Dl. 18220; 1498. Orsz. levéltár, Dl. 20,759. Vesteryazya, Vesterhazya: 1433. Múzeumi levéltár. Mesterháza: 1479. Orsz. ltár, Dl., 18221.* Csepregtől délkeletre
* Csánki Dezső, Magyarország Történelmi Földrajza, III. k. 635. l.* fekszik s ma is a Mesterházyak birtokában van. E szerint a szóban forgó armális nem Esterházy Bálint, hanem Mesterházy Bálint és rokonai, továbbá a Bögötiek részére állittatott ki.
A Vesterháza és Vesterházi név még a XV. században változott át a nép nyelvén Mesterházivá, egy 1479. évi oklevélben Lenárd királyi ember már de Mesterházának van irva.
* Orsz. ltár, Dl. 20,759.*
A családi levéltárban egy a XVII. századból való leszármazási táblázatból, a család Bálint atyjától, Andrástól való leszármazás a mai napig a következő:
Mesterházy András 1433, 1436; János 1433. 1436, 1440, 1456; Bálint literatus, Fraknói Gróf Pál ügyvéde 1433, 1436, 1437, 1440; Péter 1433; András 1433; Imre 1433, 1450; Illés; András 1436, 1440; Mihály 1436, 1440 (Pálfalvi Balkó Zsófia); Miklós 1516; István 1583; András; Imre 1592; István 1600, 1614 (Deseő Dorottya); András (Bicsérdi Bene Orsolya); György (Meszlényi Ágota); István; György (Kondrai Helena); Imre?; Ádám (Horváth Kata); Imre; Ádám; János; Péter (Ambrózy Erzsébet); László; Pál (Várdai Rozina); István (Mankóbükki Horváth Zsuzsánna); Sámuel; József (Meszléni Saly Marianna); Dániel (Konkoly-Thege Anna); Pál; Sándor, István; Dániel; József; Ferencz; József; János sz. 1801 Szentmártoni N.; Ferencz † 1874 (Radó Jozéfa); Gyula † 1890 (Sághi Horváth Jozéfa); Ilma 1868 (Gerdowcháki Ernust József); Gyula 1869; Gedeon 1871; Kálmán † 1876; Jenő 1875 (Nagyszigeti Szily Aranka); László † 1878; Ilona 18831899-036![images/1899-00xw12.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw12.jpg)
Westerházi András fiai tekintélyes emberek lehettek, mert Erzsébet királyné Komáromban 1440-ben kelt levelében pallos jogot adományoz
* Eredetije a család levéltárában.* Westerházi Bálint és János testvéreknek, továbbá Westerházi Imre fiainak Mihálynak és Andrásnak, János fiának Benedeknek, György fiának Miklósnak és Pál fiának Jakabnak valamint Mileki Miklós fiának Andrásnak Sopron, Mosony és Vasvármegye területére való érvényességgel.
Ebből és a csornai konvent 1433. évi bizonyság leveléből is kivehetőleg a XV. században az előbb bemutatott leszármazási táblából feltüntetteken kivül még a következő Vesterháziak éltek:
Pál 1433; Jakab 1433; István 1433; Miklós 1433; László 1433; János 1433; Benedek 1433; Vitus 1433; Miklós 14331899-037a![images/1899-00xw13.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw13.jpg)
továbbá:
György 1433. 1450; Miklós 1433, 1450; István 1433; Imre 1433; János 1433; Jakab 1433; András 14331899-037b![images/1899-00xw14.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw14.jpg)
Ezeknek helyét a családfán nem vagyok képes megjelölni.
A czimerszerző Bálint fiának Imrének nevével V. Lászlónak Budán 1456 márczius 12-ikén kelt adománylevelében találkozunk, melyben Bánládon – Bán-Ládony (ma Pór-Ládony) Sopron-vármegyei helységet Haraszti Thopán Kelemen magvaszakadtával Varjuhegyi Lőrincznek és Westerházi Imrének adományozza.* Hazai okmtár, IV. k. 384. l. Eredetije a Niczky cs. ltárában, 178. sz. a.*
BÁRCZAY OSZKÁR.
Genealogiai adalékok a csicseri Ormos család Szabolcs vármegyében kihalt ágához.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság közlönye a Turul 1898. évi folyamának I. füzetében 41–42. lapján a csicseri Ormos családról megjelent közleményemet az Ormosok azon kihalt ágával szoros vérségben álló két nemzetség genealogiai ágazatának hiteles kimutatásu felsorolásával kivánom kiegésziteni.
Emlitett értekezésemben csicseri Ormos Miklós hitveseként szatmári Király Erzsébet emlittetik, kinek fia csicseri Ormos György volt.
* Csicseri Ormos Miklósné, szatmári Király Erzsébet halálakor felvett 1795. évi eredeti leltári okmány. Prazsályi-Kun és a szentmiklósi és óvári Pongrácz nemzetség közti nagy osztály eredeti okmányai.*
Györgynek neje, Morvay József ugocsai alispán és hitvese csicseri Ormos Kata leánya, alsódraskolczi Morvay Erzsébet,
* Családi eredeti okmányok.* kitől csak egy leánygyermeke született: Katalin, kivel a szabolcs vármegyei csicseri Ormosok ága sirba szállt. Ezt a Katalint ludányi Bay Gábor vette nőül.
* Esketési anyakönyv bejegyzés 1833. év.*
Ludányi Bay Gábor Bereg vármegyében Surány faluban született.
* Bereg-Surányi anyakönyv 1803. évi bejegyzésének hiteles kivonata.* Szülői voltak: ludányi Bay Károly Bereg vármegye főszolgabirája, és csernelházi Chernel Erzsébet.
* Ludányi Bay Károly és hitvese csernelházi Chernel Erzsébet esketési bejegyzése 1796. év február 14-ről beregsurányi anyakönyvben.*
Ludányi Bay Károly Bay György fia, első nejétől pazonyi Elek Krisztinától született.
* Bay Károly testvéreinek jogutódjait hitelesen egyenkint feltüntető hivatalos tabella. Csebi Pogány Mária sajátkezü levelei, melyeket mostoha fiához, L. Bay Károlyhoz irogatott.* Bay Györgynek első nejétől: pazonyi Elek Krisztinától Károly fián kivül még három gyermeke maradt, u. m. Erzsébet Dézsi udvari tanácsos neje, Adám, a ki csak egy leánygyermeket hagyott hátra és Ferencz, a ki királyi testőr volt, neje Olgyai Anna, de utódot maga után nem hagyott.
Pazonyi Elek Krisztina halála után az öreg Bay György csebi Pogány Máriát vette nőül; ebből a másodszori házasságából öt gyermeket hagyott maga után u. m. Teréziát, csomai Kajdi Lajosnét, Zsófiát nagyváradi Ajtay Józsefnét, Máriát gulácsi Gulácsi Lőrincznét, Józsefet és Györgyöt. Ekként a két rendbeli házasságból Bay György kilencz élő gyermeket hagyott maga után.
* Bay György kétrendbeli házasságából származott Bay testvérek jogutódjai közt keletkezett osztály-pótokmányok 1., 2., 3., 4., 5. eredetiben.*
Pogány Máriától született leánya Terézia Kajdi Lajosné
* Kajdi család (Beregvárm.) u. i. Bécs, 1790 deczember 24-ikén L. IV. lásd Illési J. és Pettkó B. «Királyi könyvek» nemesség, czim, előnév. Ugyanott: Kajdi Lajos «csomai» előnév Bécs, 1794 június 23-ikán L. VIII. k. 165. l.* férjéről örökölte a Bereg vármegyében fekvő Csoma falut, melyet még életében öcscsének Györgynek ajándékozott. Házassága gyermektelen maradt. A testvér nénjétől Csoma falut ajándékba nyert Bay György királyi engedéllyel a csomai előnevet úgy maga, mint utódai részére fölvette.
* Bay de Ludány Györgynek «csomai» előnév adom. Bécs 1830 június 17-ikén L. XV. k. 720. l., lásd Illési-Pettkó «Királyi könyvek».*
A ludányi Bay család első ismeretes őse Barnabás, 1453. év körül származott Nógrád vármegyéből Bereg vármegye vidékére. Czimert a család Bay Ignácz személyében 1540-ben I. Ferdinánd királytól nyert.
* Lehoczki Tivadar Beregvárm. monograph.*
E czimer kék mezőben, ötleveles koronából kinövő, első lábában három rózsát tartó, szakálas fehér egyszarvut (unicornis) ábrázol. A pirossal bélelt sisak fölött ötleveles koronából ugyanilyen szakálas egyszarvu emelkedik ki.
* Beregvármegye levéltár. 1., 3., 4. sz. a. Bay Ignatio de Ludány. Ferdinandus rex insig. nob. conf.*
Ezzel a czimerrel élt a család egészen napjainkig, a mint ezt egy 1831-ből származó családosztály-levélen lévő pecséten is láthatjuk.
* Ludányi Bay Károly és mostoha testvére Bay Zsófia nagyváradi Ajtay Józsefné által Bereg-Surányban kiállitott pótosztályukat érdeklő okmány 1831-ből.*
A beregvármegyei Bayak azonban az itt leirt czimert általánosan nem használták. A régibb Bayak gyűrüs pecsétjein a fehér egyszarvu egész alakban áll a pajzsban, három ágas koronán, vagy halmon (?) a sisak ötleveles koronájából pedig szintén egész alakban ágaskodik a fehér unicornis, első lábában szintén három rózsát tartva. Mikor és hogyan keletkezett a két czimer közt emez eltérés, előttem ismeretlen.
A XIV. században élt Bay Zsófia-Klárát a gróf Rádaiak őse Rádai Gáspár vette nőül. Bereg vármegye történelmében a Bayakkal gyakran találkozunk; voltak közülük számosan főszolgabirák, főjegyzők, alispánok, országgyülési követek.
* Beregvármegye levéltára.*
A harcztéren is feltünt közülök némelyik; a legkimagaslóbb alak ludányi Bay Ferencz, a ki 1552-ben Eger védelménél elnyerte az «Egri nevet.
* Budai polg. lex. I. k. Szirmai Szatmár várm. II. k.* 1565-ben Erdőd, 1567-ben Krsznahorka vár királyi kapitánya.
* U. ott.*
Ugyancsak 1570-ben, mint Munkács királyi vár parancsnoka, Bereg vármegyét is kormányozta.
* Beregvármegye levéltára. Comes Bay, 1570-ben Beregvármegye alispánja Ilosvay Miklós lásd Petrovai «Ilosvay család» Turul, 1896. 3. füzet.*
A régibb időben a Bayak által egybeállitott Bay-család genealogiai táblázata fölmutatja Mihályt, a ki 1604 körül élt.
* Lehoczki Tivadar Beregvárm. monog. Bay-család genealogiai táblázata III. k.* Ez a Mihály ecsedi Báthori István kedvencz főembere vala,
* Komáromi András «Ecsedi Báthori István» Magyar Hirlap. 1895 V. évfolyam 185 sz.* kitől a Pozsony vármegyében fekvő Dévény végvárat nyerte ajándékban. Bay Mihály hitvese Czobor Erzsébet volt, kitől csak egy leánygyermeke született, Zsuzsanna, kit a Keglevics grófok őse, Keglevics Péter vett el feleségül. Fiuk Keglevics Ferencz, a ki az anyjáról Bay Zsuzsannáról örökölt Dévény végvárat a Pálffi grófoknak adja el.
L. Bay László a Rákóczi fejedelmi ház rendithetetlen hive, 1711-ben Munkács vár parancsnoka.
* Thaly Kálmán czikke a Történelmi Tár 1888. év II. füzetében.*
Ludányi Bay Mihály szintén Munkács vár parancsnoka, portai követ, Thökölyi Imre fejedelemmel Nikomediában bujdosott; uti naplóját a Magyar Tudományos Akademia adta ki.
* Thaly Kálmán kiadásában.* Ennek a Mihálynak, mint hiteles adatok igazolják, fiutódja nem maradt. Édes testvére volt Ferencz.
* Családi okmányok. Beregvármegyei levéltár és a bereg-surányi régi templom karzat fölirata.*
1714-ben Bereg vármegye alispánja, ki 1690 körül vette nőül a Káta nembeli Rafain comes ivadékából származott Surányi-Charnavadai nemzetség
* Káta nemzetség: Szabó Károly «Kun László» 101. l. 1695–1697. évi Csarnavada (Bereg várm.) falura (mai Csarada) vonatkozó eredeti okmányok.* utódját Osztopáni Pernyeszi Borbálát.
* Ludányi Bay család genealog. táblázata Lehoczki Tivadar. Bereg várm. monog. III. k.* Ennek a ludányi Bay Ferencznek fia: Ferencz, ennek György, ennek fia megint György, a kinek első neje pazonyi Elek Krisztina, a második csebi Pogány Mária. E két házasságból ágaznak le a bereg vármegyei ludányi Bayak.
A bereg vármegyei Bayakkal szoros vérségben áll az ősrégi eredetü, előkelő Osztopáni Pernyeszi nemzetség. Ennek a családnak czimere a Bay czimerrel majdnem azonos. Vörös mezőben arany koronából kinövő, mellén nyillal átlőtt szakálas fehér egyszarvut (unicornis) ábrázol. A sisak felett ugyanilyen szakálas egyszarvu emelkedik ki.
* Haller grófok «Nemzetség könyve» Turul IV. k. 1886. év I. füzet.*
Mielőtt az Osztopáni Pernyesziek történelmileg följegyzett működését fölemliteném, ide bejegyzem a Turul 1893. év folyamában III. füzet. K. A. által közölt genealogiai közlemény töredékét, a mely tanusitja, hogy az Osztopáni Pernyeszi nemzetség a dunántuli vármegyék főrendeivel is vérségben állott, mert Viczay Ádám atyja Viczai Sándor, ennek anyja a régi nemesi vérből somogy vármegyei főispán beregszói Hagymássi István fiától, Miklós szörényi bántól való fia Hagymássi Gábor, ennek felesége Osztopáni Pernyeszi Kata, ennek leánya Orsolya.
A fentebb megirt Viczai Ádám anyja volt Hédervári Kata, Hédervári István leánya, a kinek anyja galantai Esterási (Esterházi) Erzsébet, ennek a leánya Esterházi Erzsébet, a ki
gróf Esterházi Pálhoz Érsekujvár vicegenerálisához ment nőül és ennek a gróf Esterházi Pálnak neje Károlyi Mihály leánya Károlyi Zsuzsanna volt stb.
Osztopán Dénes. Ezt a Dénest küldék a magyar főrendek 1384-ben Anjou Mária királynénkhoz, hogy a fiatal királynét Magyarország nemessége jogaira figyelmeztesse.
* Budai polg. lex. III. k. 100. l.*
Osztopáni Pernyeszi Miklós. 1518-ban II. Lajos király tanácsosa.
* U. ott.*
Osztopáni Pernyeszi András. Őt és Rajki Gábort a pozsonyi országgyülés 1569-ben Ausztria támadása meggátlása végett az ország határához rendelte.
* U. ott.*
Osztopáni Pernyeszi Farkast Martinuzzi 1550-ben Csanád védelmére küldötte ki, és Csanádnál Petrovics rácz seregét derekasan meg is verte, de a csata hevében sulyos sebet kapott lábán. 1561-ben a sánta Osztopáni Pernyeszi Farkas Babocsa kapitánya és Zrinyi Miklóssal Monoszlónál a törökön fényes győzelmet aratott, mely győzelmet Tinódi Sebestyén is megénekelte.
* U. ott.*
Az Osztopáni Pernyeszi nemzetség házasság révén származott Erdélybe. Legalább a házasságok följegyzéseiből azt következtetem.
A XIV. században élt Osztopáni Pernyeszi Anna elsőben losonczi Bánffi Györgyné, másodszor apanagyfalvi Appaffi István Belső-Szolnok vármegye főispánjával lakodalmazott.
* Gróf Lázár Miklós a Századok 1888 deczemberi füzetében 919. l.* Ezzel a házassággal az Osztopáni Pernyeszi család a fejedelmi Appaffi nemzetséggel jött atyafiságba.
Osztopáni Pernyeszi Dorottyát Haller Mihály vette nőül.
* Haller grófok nemzetségi könyve.* Osztopáni Pernyeszi Zsófia Gerendi Istvánné,
* Turul 1892. év III. füzet osztopáni Pernyeszi család genealog. táblázata.* mely házasság az Osztopáni Pernyeszi családot a Rákóczi fejedelmi házzal hozza rokonságba.
I. Osztopáni Pernyeszi István Erdélyben, Udvarhelyi főkapitány. Báthori Zsigmond erdélyi fejedelem őt küldi Lengyelországba Gradnóba, hogy az 1587-ben elhalt nagy Lengyel király somlai Báthori István hamvait Krakkóba szállitó lengyel gyászpompánál, Erdélyországot képviselje.
* Budai polg. lex. I. k. 275. l.*
I. István; András; Erzsébet; I. Gábor (Báthori Zsófia); Erzsébet; II. István 1578–1584 várszegi parancsnok (a) Rajki Anna b) Bethlen Anna); Farkas 1558; Zsófia (Gerendi István); Dorottya (Haller Mihály); 1. feleségétől II. Gábor (Surányi Charnavadai Bora); III. Gábor (Ujhelyi Mária); Zsigmond; Mária-Zsófia (rédei Rédhei István); Borbála (Ludányi Bay Ferencz); (Osztopáni Pernyeszi nemzetség genealog. táblázata: Turul 1892. III. f. kivonata.)1899-039![images/1899-00xw15.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw15.jpg)
Mint az itt álló genealogiai táblázatból kitünik, I. Osztopáni Pernyeszi István fia I. Osztopáni Pernyeszi Gábor ennek hitvese Báthori Zsófia.* Somlai Báthori István a Szaniszló unokája Szaniszló fia István Turóczi Orsolyától való, annak fia István, ennek Farkas, ennek a Báthori Farkasnak a leányát nagykállói Kállói Ferencz vette nőül. Báthori Farkas fia Zsigmond, ennek unokája Báthori Zsófia, a ki először losonczi Bánffi Tamásné, másodszor osztopáni Pernyeszi Gáborhoz ment férjhez. Lásd: Budai polg. lex. I. k. 197. l.* Ennek az Osztopáni Pernyeszi Gábornak csak egy leánya maradt: Erzsébet.
I. Gábor testvére II. István, 1578-ban várszegi kapitány, ennek fia volt II. Gábor, a ki az utolsó Surányi-Csarnavadai Gábor utódját Surányi-Csarnavadai Borát vette nőül, ennek fia: (Turul 1892. év III. füzet.) III. Osztopáni Pernyeszi Gábor, ennek leánya: Mária-Zsófia, rédei Rédhei Istvánné, a másik leányát Borát ludányi Bay Ferencz vette nőül.* A beregvármegyei Charnavada (jelenleg Csarada) falu régi templom falán maig látható a Rédhei nemzetség fára irott siremléke.*
Osztopáni Pernyeszi Gábor Bocskai István fejedelem korszakában 1606-ban Kővár kapitánya, Középszolnok főispánja. De hogy melyik Osztopáni Pernyeszi Gábor viselte ezen tisztségeket teljes okadat hiányában nem jelezem meg.
Az Osztopáni Pernyeszi nemzetség Miklósban halt ki.* Turul, 1892. év III. f. Osztopáni Pernyeszi nemzetség terjedelmes genealog. táblázata.*
Ludányi Bay Ferencz 1690 (Osztopáni Pernyeszi Borbála); Ferencz; György; György (a) Pazonyi Elek Krisztina b) Csebi Pogány Mária); a) Ferencz kir. gárd. (Olgyai A.) †; a) Ádám (Csebi Pogány Krisztina); Anna (br. Uray Bálint); a) Erzsébet (Dézsi udvari tanácsos); a) Károly (Csernelházi Chernel Erzsébet); b) Terézia (Csomai Kajdi Lajos); b) Zsófia (N.-váradi Ajtai József); b) Mária (Gulácsi Gulácsi Lőrincz); b) József (Szemere Terézia); Terézia (Vásárosnaményi Eötvös Tamás); b) György Csomai előnevet vette föl (Gecsei Mária); János; Sándor; György; Zsuzsanna Ez a csomai ág.; 1. Ignácz (Uray Zsófia) †; 2. Gábor (Chicheri Ormos Katalin); 3. Zsuzsanna (br. Uray Bálint); 4. Czeczilia (Kazinczi József); 5. Ferencz 1849 Beregvármegye alispánja (Nádassi Katalin); Erzsébet (Nagyréti Darvas Albert); Ilona (Revisnyei Reviczki József pusztabagari birtokos – de 1878 elváltak* Gábor két jogutódja: Erzsébet és Ilona házassági okmányainak hiteles kivonata. – A két testér örökösödési és osztály okmányai.*); László cs. kir. nyug. kapitány; József; Kata; Károly; Mária.1899-040![images/1899-00xw16.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw16.jpg)
BAY ILONA.
Az ónodi Zákány-családról.
A Turul mult évi 2-ik füzetében (67–71. l.) irtam volt egy kis közleményt a régi nemes, és valaha Somogyból Borsodba szakadt s itt a kuruczvilágban nevezetes szerepet vitt Zákány-családról «
Három Zákány István» czim alatt. Most
Puky József t. tagtársunknak – a borsodi hires Zákányok vérrokonának – szivességéből nehány érdekes adalékkal toldhatom meg idézett czikkemet.
A 69. l. emlitettem, hogy még 1855-ben, mint 16 éves gyermekifju, mily kegyelettel szemlélém a szendrei reform. egyháznak a régi Zákányok buzgó adományaiból származott szent edényeit és egyéb régiségeit, nevezetesen a Zákány Tamás, András vagy István (a keresztnévre már nem emlékeztem vissza biztosan) vég-szendrei vitéz kardjától levágott török basa turbánövét, stb. Mely érdekes régiségek, hogy megvannak-e még? – kérdést tettem.
Most már e kérdésre magam adhatom meg örömmel a választ, hogy igenis megvannak, gonddal őriztetnek, sőt az Ur asztalához szolgáló két boros kanna az ezredéves történelmi kiállitáson is látható vala, (a katalógus 2205. és 2206. sz. a., a XVIII-ik teremben.) Megtudjuk továbbá, hogy a török basa vitézi legyőzője és a nagylelkü ajándékozó, a kuruczvezér ónodi kapitány idősb Zákány Istvánnak édes atyja: amaz ugyancsak idősb
Zákány András, borsodi alispán, többszörös országgyülési követ és táblabiró volt, kinek ezen szerepléséről megemlékeztünk. Sőt az évet is megtudjuk: 1639.
A
Puky (másként
Poky) család irományai között a következő eredeti régi följegyzés maradt fenn:
«
Zákány András a 16-ik
(17-ik!) seculumban Borsod Vármegye vice-ispánya, és a felesége
Poky Ilona volt. Kik is a szendrei templomnak egy nagy ezüstkannát ajándékoztak; a neveik fel vagynak mettzve rajta. Azon kivel
a Zákány András által a szendrei parton levágott Török Basa czifra sabrákja (csótár; nyeregtakaró)
a szendrei templomba a cathedrán, az öve meg a Basának kendő gyanánt az Úr asztalán szokott lenni. Ennek a Zákány Andrásné. Poky Ilonának osztálylevele s ascendensi tudatnak.»
A sárgás-barna szinü, háló-forma szövetü selyemövet (a mint már emlitém) 1855-ben láttam, az aranyvirágokkal gazdagon kivarott, piros szinü, pompás keleti művü nehéz selyem csótárral együtt; csakhogy akkor nem voltak az Ur asztalán s szószéken, hanem egy nagy ládából vették ki megmutatni. Az egyház szent edényeiről pedig nt. Paksy Sándor szendrei reform. lelkész ur 1891 márczius 4-ikén ezt irja:
«Van az egyháznak három ezüstkannája.
A legnagyobbat
id. Zákány András, Borsod vármegye alispánja
és neje Puky Ilona (id. Puky Péter leánya) ajándékozta; a középsőt
ifj. Zákány András és neje
Stenczel Anna, a legkisebbet pedig Hartyányi Borbála.
* Ennek ajándéka 1681-ből való. Hartyányi Borbála, Péternek Puky Erzsétől született leánya és Hatvani András szendrei kapitány neje volt. Fiuk, Hatvani Ferencz, a szepesi kamara tanácsosává lőn, leányukat Máriát pedig Gyürky Pál kir. ezredes, majd kurucz tábornok és senator († 1709.) birta nőül.* A legnagyobb kannán ez a körirat áll bevésve:
GE. D. AND. ZAKANY. V. Co. INCLVTI Cot.
BORSOD et UXO. Ei G. D. HELE. POKI in
HON. SACRATISS. SANG. I. CHRI. – Fd.
ECCL. EVANG. SZENDRÖV. F. F. ANNO
D. 1639. 4. 19. MEN. APR.»
E felirat minden kétséget kizár. A nehéz ezüstkancsó készittetése és a szendrei ref. egyháznak ajándékozása tehát 1639-ből való; azonban a török basa levágása alighanem valamivel korábbi évekből, id. Zákány András ifjui éveiből való esemény, miután ő 1639-ben már, s alispáni tisztén kivül főként fia és unokája (a két elző Zákány István) korából itélve, – meglehetős öreg ur lehetett. Egyébiránt id. Z. András, mint látszik, kétszer nősült; gyermekei: id. Z. István, ifj. Z. András és Z. Klára Szemere Józsefné, első hitvesétől Puky Ilonától születtek; de anyjok halála után édes atyjok (kinek utolsó nyomát 1655-ben találjuk) ludányi Bay Zsuzsánnát vevé feleségül, a ki egy 1665-ben kelt eredeti zálogváltási levél szerint mint id. Zákány András meghagyott özvegye élt Borsodban vagy Gömörben.* Nagy-Bessenyői Bessenyey István a Gömör vármegyében Lénárdfalván birt három egész házhelyét, a melyek «Nemzetes Bay Susánna Aszonynál, néhai Eöreghbik Zákány András Uram Relictájánál» voltanak zálogban, ettől kiváltván, – adta és vetette ismét zálogba négy egész esztendőre Nztes és Vzlő Hamvay György Uramnak és feleségének Nztes Náprágyi Ersébet Asszonynak stb. 400 magyari forintokban. «Datum in Possessione Gicze, die 24-ta February Anno Dni 1665. Bessenyey István m. p.» (Eredeti, Puky József urnál Budapesten.)* Gyermekei e levélben nem emlittetnek.
Hogy pedig Zákány András kettő volt (apa és fiu), e záloglevélen és a föntebbi lelkészi tudósitáson kivül kitünik a Turul m. évf. 70. l. közlöttük Rákóczi-kori folyamodvány szövegéből is, melyben a kuruczvezér id. Zákány István atyául «Nemzetes üdösbik Zákány András Uram» mondatik. Az u. o. közzé tett származékrendet tehát ezek s a Puky-család levéltárában levő még némely más adatok szerint a következőképen egészithetjük ki:
Zákány I. András. 1635, 1637 Borsod vármegye országgyülési követe; 1639 alispánja; 1646. 1647 és 1655 ismét követe (1. Puky Ilona 2. Bay Zsuzsánna, ki 1665 özvegy) Első nejétől; I. István 1670 előtt ónodi kapitány; ettől fogva kurucz vezér; 1672 Ónodot víjja, † 1681 előtt; II. András (Stenczel Anna); Klára (Szemere József); II. István az ónodi seregek főtisztje, Thököly hive, 1686–90 táján haza száll Ónodra, † 1700 előtt; N. N. Leány (Szuhay Gáspár); Erzsébet 1686, 1705 (Olchváry Ferencz); III. István 1705 árva, tanuló ifju
1899-041
Maradtak-e II. Andrásnak, továbbá e III. Istvánnak fiuivadékai? Eddigelé nem tudjuk. A Zákány-utódok után úgy Borsod, mint Szabolcs vármegyében tudakozódtunk, – azonban sikertelenül. Ilyen nevü nemes családot ma ott nem ismernek; igy tehát valószinü, hogy e történelmi nevezetességü család fiágon kihalt.
THALY KÁLMÁN.
A Marczibány család czimeres levele.
A czimeres nemeslevelek viszontagságainak egy érdekes példájáról szólanak a következő sorok. 1797-ben Tolna vármegye arról értesitette a m. kir. Helytartótanácsot, hogy ez év január 16-ikán Zsitkovszky István szekszárdi mészárostól egy őt meg nem illető régi czimeres levelet vett el és helyezett a vármegye levéltárába, a melyet I. Mátyás király 1465-ben szent Barnabás napján Budáról keltezve adományozott. A czimerszerző családi neve ki van javitva s csupán annyi állapitható meg, hogy azt egy trencsénvármegyei Márton fia András nyerte. A Helytartótanácsnak első dolga volt a gyanus armalist magához bekivánni. A beküldött diplomából ő se tudott meg többet, mint a mennyit Tolna vármegye. Mégis, az ilyenkor követni szokott hivatalos eljárásnak eleget teendő, a czimerrajzot pecsétnyomóba vésette s a pecsétlenyomatot 9373. számu nyomtatott körözvény kiséretében 1797. május 2-ikán megküldte a vármegyéknek és városoknak, azzal a meghagyással, hogy szokott módon közhirré tevén, a netalán jelentkező igényjogosultakat hozzá utasitsa.
A körözvény nem maradt eredménytelenül. Nem sokára két jelentkező akadt. Az egyik: Gero István postaellenőr Győrből, a ki hosszadalmasan előadta, hogy atyja András a feleségét
hütlenül elhagyván, ez a férje iratait átvizsgálás végett átadta Kostyán pestvármegyei várnagynak, a ki az iratok közt feltalálta Mátyás királynak a Gero család részére adományozott nemeslevelet. Gero András később visszatért a feleségéhez, de nem sokáig éltek együtt; összepakolta papirjait, köztük a nemeslevelet, és ujra elhagyta családját, hogy soha többé hirét se hallják. Gero István, a postaellenőr úgy véli, hogy a körözött armalis őt illeti, mert családja trencsénmegyei eredetü s az ő armalisukat is Mátyás király adományozta; könnyelmü apja valószinüleg elzálogositotta s igy kerülhetett az Tolna vármegye levéltárába. Gero előadásából nyilván való, hogy puszta okoskodásra alapitja igényét s hogy az ő dolgában csak a hivatkozott Kostyán várnagy adhat utbaigazitást. Azonban a Kostyán Mihály kihallgatásával megbizott Pest vármegye azt jelentette, hogy egykori várnagya már vagy 30 esztendővel az előtt meghalt. És ezzel megszünt a Gero István igényjogosultsága; az armalis kiadására irányult kérelmét a Helytartótanács teljesithetetlennek találta.
A másik igénylő Trencsén vármegyéből jelentkezett. A vármegye akkori helyettes alispánja Puchói Marczibány Imre, a mint a körözvényt megkapta, rögtön észrevette, hogy a pecsétlenyomat, mely két első lábával, keresztbe fektetett kardot tartó ágaskodó medvét ábrázol, tökéletesen megfelel az ő családi czimerének. Nagyobb bizonyosság okáért a vármegye utján az eredeti czimeres levelet leküldette s akkor határozottan meggyőződött, hogy az kétségtelenül őt illeti. Bejelentette tehát igényét, okait következőleg fejtvén ki: 1. Az armalisban megnevezett Márton fia Andrásnak ugyancsak I. Mátyás király adománylevelet is állitott ki (1469-ban) a puchói és nimniczi kuriákról. 2. Családja folytonosan azzal a czimerrel élt és él most is, a mely az armálisban látható. 3. Arról, hogy az armális Tolna vármegyében lappang, már husz év előtt értesült a család. 4. A
puchói előnévvel több mint három század óta szakadatlanul élnek. 5. Az armalist nem nemességük igazolása vagy valamely jogaik visszaszerzése végett kivánják vissza, hanem csakis azért, hogy azzal más jogosulatlanul vissza ne éljen. 6. Az ő nemességük a Mária Teréziától nem rég kapott adománylevél alapján is beigazolható, nem szükséges nekik a czimerszerző Puchói Andrástól való izenkénti leszármazást kimutatni, jóllehet ezt is megtehetnék, mert a nagy emlékü király adományozta puchói és nimniczi kuriákat azóta mindig s most is lakja a család. 7. Azt, hogy a családi oklevelek nagy része, köztük a czimeres levél, a viszontagságos időkben elvesztek, kész esküvel erősiteni. Mindezek alapján ismételve kéri a nemeslevél kiadását, a mire a Helytartótanácsot 500 frt birság terhe alatt az 1659:43. t.-cz. is kötelezi.
A Helytartótanács nem is vonakodott Marczibány kérését teljesiteni; azonban az ez iránt megkérdezett m. udv. kanczellária nehézségeket támasztott, mert abból indulván ki, hogy ugyanazzal a czimerrel és ugyanazzal az előnévvel nem ritkán több, különböző család is él, ennélfogva 1798 május 25-ikén 4996. sz. a. kelt rendeletével oda utasitotta Marczibány Imrét, hogy a czimereslevélnek egykor a családi iratok közt létezését s azok közül elveszését, valamint a czimerszerző Puchói Mártontól való leszármazását igazolja be.
Marczibány Imre csak a következő 1799. évben nyilatkozott a kanczellária követelésére. Mindenekelőtt megjegyzi, hogy a leszármazás kimutatását feleslegesnek tartja. A Marczibány családnak jelenleg más élő tagjai nincsenek, mint ő felsége néhai tanácsosának Marczibány Lőrincz csanádvármegyei volt alispánnak a gyermekei, köztük a kérelmező Imre. Ismétli, hogy családja századok óta használja a kérdéses czimert, valamint a puchói és nimniczi kuriát és fundusokat, melyekre legutóbb, 1658 február 8-ikán Wesselényi Ferencz nádortól is kaptak Marczibány Miklós, Mátyás, István és Zsigmond uj adománylevelet. Annak az igazolására, hogy a kérdéses armális megvolt a családi iratok közt, bemutatja a Puchón 1676 február 14-ikén kelt okmányt, mely szerint a néhai Puchói Marczibány György és Klobusiczky Kata fiának Györgynek a fiai István és Zsigmond abból az alkalomból, hogy első szülött testvérbátyjuk Mátyás «in partibus regni Hungariae Superioribus» választott magának lakást, a családi levéltárt neki, mint törvényszerinti gondozójának leltár mellett átadják. A leltárnak mindjárt első pontjában foglaltatik:
Litterae insigniales familiae Marczibány Mathiae regis emanatae, – második pontjában pedig ugyancsak Mátyás királynak már emlitett adománylevele a túróczi konvent beiktatási jelentésével együtt a puchói és nimniczei nemesi udvarházakról.
Marczibány Imre ezen ujabb érvelésének meg lett a kivánt sikere. A kanczellária 1799. évi 9681. sz. rendeletével elrendelte a czimerlevél viszaadását, a miről a Helytartótanács 1799 október 8-ikán 23298. sz. a. értesitette Trencsén vármegyét.
Ily módon a valószinüleg ellopott czimeres levél hosszas hányódás után ismét vissza került jogos gazdájához.
A Marczibány-féle armalis itt elmondott viszontagságos története nem egészen uj dolog. Már Nagy Iván emliti az 1797. évi 9373. sz. helytartótanácsi intézvényt, de aligha látta (Magyarország Családai VII. k. 295. l.). Ha látta
volna, az armalis keltét, bizonyára nem teszi 1467-re, mert a hivatalos körözvény, valamint a többi tárgyalási iratok
* 1797. évi 5185., 9373., 15992., 19703., 20073., 25756. – 1798. évi 2591., 8613., 14086., 20239., 23616. – 1799. évi 13979., 18229., 23298. htt. és 1798. évi 4996. – 1799. évi 9681. kanczellári szám.* következetesen
1465 szent Barnabás napjáról (június 11-ikén) szólanak. Továbbá látnia kellett volna a körözvényhez csatolt pecsétlenyomatot, mely az
eredeti czimerről készülvén hitelesebb és helyesebb, mint az a rajz, melyet
ő ujabb vésetü pecsét után közölt s melynek hiányosságát már ő maga felismerte. De helyesebb a Siebmacher Wappenbuch-jában látható rajznál is, mely szintén pecsétlenyomatról – még ha XVIII. századi lenyomatról is – készült. Mind Nagy Ivánnál, mind Siebmachernél a medve
dombon ül, két első lábában (Nagy Iván szerint:
szájában is)
görbe kardot tart. Ellenben a Helytartótanács pecsétlenyomatán a medve egyenesen
ágaskodik és pedig
nem dombon; fejét jobbra (heraldikailag véve) forditja; két első lábában a
nyak irányában keresztbe fektetett egyenes, tőr alaku kardot fog. A sisakdisz: hasonló medve, növő helyzetben. A pajzs kék szinü; ebben megegyeznek az emlitett heraldikusok is.
Dr. ILLÉSSY JÁNOS.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató választmánya Szilágyi Sándor másodelnök elhunyta alkalmából f. évi január 13-ikán rendkivüli ülést tartott, melyen Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt Barabás Samu, Bánó József, Békefi Remig, Boncz Ödön, Borovszky Samu, Dézsi Lajos, Emich Gusztáv, Hajnik Imre, Illésy János, Komáromy András, Majláth Béla, Makay Dezső, Nagy Gyula, Óváry Lipót, Pauler Gyula, Soós Elemér, Tagányi Károly ig. vál. tagok, Fejérpataky Kálmán ügyész és Schönherr Gyula jegyző vettek részt.
Elnök az ülést megnyitván, a következő beszédben adta tudtára az igazgató-választmánynak a gyászesetet, mely a rendkivüli ülés összehivását szükségessé tette:
Tisztelt választmány! A legszomorubb kötelesség jutott osztályrészemül, mikor másodelnöki tisztemből kifolyólag intézkednem kellett a jelen rendkivüli ülés összehivása felől. Mély gyászszal fejeztük be az elmult szomoru évet, sulyos csapással kezdjük az ujat.
Nincs mét két hónapja, hogy elvesztettük társaságunk, elnökségünk diszét, Nagy Ivánt; most ismét sulyos, pótolhatatlan veszteséggel állunk szemben Szilágyi Sándor, a fáradhatatlan munkás, a hazai tudománynak és közmüvelődésnek buzgó előharczosa, ki minden szép és nemes törekvésért lelkesedni és azokra lelkesiteni tudott, társaságunk nagyérdemü másodelnöke, ki éveken át vezette ügyeinket, ki társaságunk czéljait mind erejével előmozditani iparkodott, nincs többé. Ő is itt hagyta e küzdelmes világot, s dicsőséggel megfutott irói és tudományos pálya után örök nyugalomra tért.
A lesujtó hir első hatása alatt még nem is látjuk vesztességünket egész nagyságában. Egygyel azonban tisztában vagyunk. Az ürt, mely utána marad, egy ember munkássága nem töltheti be. A bámulatot keltő tevékenység, melyet az elköltözött félszázadnál hosszabb irói pályája alatt tudományos és társadalmi téren kifejtett, több egyén munkásságára vár, nem hogy ő pótolható, hanem hogy a pihenés nélküli munka folytatható legyen.
Az általános gyászból, mely a tudományos világot érte, társaságunk is kiveszi a maga részét. Gyászoljuk, sirassuk az elköltözöttet, ki ott volt társaságunk születésénél, figyelemmel, jóakarattal tanácsaival kisérte annak müködését. Szenteljük emlékének mai ülésünket, s ápoljuk azt továbra is buzditó példa gyanánt, mint olyan férfiuét, kinek egész életpályája a közmüvelődés és tudomány szolgálatában telt el és ki e téren pihenést nem ismert. Áldás emlékére!
Ezután Schönherr Gyula társ. jegyző előterjesztvén az elnökségnek a gyászban való részvételre vonatkozó javaslatait, az igazgató-választmány a következőket határozta:
1. Szilágyi Sándornak a társaság nagyérdemü másodelnökének elhunyta felett mély fájdalmát nyilvánitja és e megboldogultnak a társaság felvirágoztatása körül szerzett érdemeit jegyzőkönyvében megörökiti,
2. elhunyta felől külön gyászjelentést ad ki,
3. családjához részvétiratot intéz,
4. koporsójára koszorut helyez,
5. temetésén testületileg vesz részt,
6. a gyászszertartáson bucsuztatót mondat,
7. folyóirata legközelebbi füzetében nekrologot szentel az elhunytnak és
8. egy később kitüzendő ülesében emlékbeszédet fog felette tartatni.
Elnök a jegyzőkönyv hitelesitésére felkéri Bánó József és Boncz Ödön ig. vál. tagokat s ezzel az ülést berekeszti.
SZILÁGYI SÁNDOR.
(1837–1899.)
Még nem gyepesedett be a sirdomb, mely társulatunk egyik másodelnökének Nagy Ivánnak porladó hamvai fölé emelkedik, már is ujabb gyász érte társaságunkat. Szilágyi Sándor másodelnökünk hosszas szenvedés után kilehelte minden szép, minden jó iránt fogékonysággal teljes, nemes lelkét.
Nem jött váratlanul a hir. Hosszu időn keresztül aggódó szemmel kisértük a küzdelmet, melyet a törékeny, de szivós testtel a válni készülő lélek folytatott. Hányszor hittük, hogy a vég már csak napok kérdése, de csodálatos természete ujból és ujból diadalmaskodott a lappangó kór felett. És mintha uj erőt meritett volna a küzdelemből, ujult kedvvel látott a munkához, dolgozott, lelkesitett, buzditott. S midőn a halálos kór végleg ágynak dönté, melyből többé fel nem kelhetett, mikor biztosan tudtuk, hogy élete már csak órák, perczek kérdése, folyton reméltük szivünk mélyében, hátha mégis győzedelmeskedik természete, s vissza adja őt ujból az életnek s nekünk, hű gárdájának. Csalódtunk. A hidegülő testből felszabadult lélek elszállott örökre, s mi, kik lesujtva álltunk ravatala mellett, mondhatatlan ürt érzénk magunk körül. Mintha saját lelkünkből szakadt volna ki egy rész, úgy jajdult fel ajkainkról a fájdalom hangja és megtörve a súlyos csapástól, könyes szemekkel kisértük utolsó utjára.
Ha volt, ki széles e hazában a tudományos életnek úgyszólván központját képezte, úgy Szilágyi Sándor volt az, kinek egész élete munkában, folytonos munkában telt el. A hazai történettudománynak fellendülése az utolsó huszonöt év alatt az ő nevével van elválhatatlanul egybeforrva. Nemcsak személyes tevékenysége, egy egész könyvtárt megtöltő irodalmi munkássága, hanem személyes buzditása, vezérlése segitette elő e fellendülést, vetette meg az alapot, melyen a magyar nemzeti mult büszke csarnoka felépült. S ha majdan valaki meg fogja irni a magyar történettudomány történetét, Szilágyi Sándor neve arany betükkel lesz annak lapjára feljegyezve.
E lapokon Szilágyi Sándor dicsőségét, a magyar tudományosság körül szerzett érdemeit nemcsak a betük rideg világa, nemcsak a könyvtárakban hosszú sorozatot elfoglaló munkái fogják megörökiteni. Mert hisz a folyton haladó kutatás az ő munkássága eredményét is sok tekintetben meg fogja változtatni. Nem is munkáiban rejlik Szilágyi Sándor pótolhatatlansága. Mást, nagyobbat alkotott ő, mely irodalmi munkásságát túl fogja élni. Az ifjabb történetirói nemzedék az, mely hivatva van Szilágyi Sándor nevét az utókorra átszármaztatni. Mert Szilágyi Sándor megtette azt, mire csak a sors kiválasztottjai vállalkozhatnak. Maga köré gyüjtötte az ifjabb történetirói nemzedéket, azokba lelkesedést öntött, azokat buzditotta, nevelte, tanácscsal, utbaigazitással támogatta. Hányan vagyunk, kiknek ő egyengette utját a hazai tudományosság rögös, tövises utain. Mi, kik vele folytonos érintkezésben állottunk, tudjuk csak egész bensőnkben átérezni azon veszteséget, melyet Szilágyi Sándor halála a magyar történettudományra jelent.
Érdemeit szakavatott toll fogja méltatni. Addig is tegyük le a halhatatlanság jelképét a czipruságat s az érdem babérkoszoruját sirjára annak, kinek emlékét sziveinkben mindvégig hiven megőrizendjük.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató-választmánya f. évi január hó 26-ikán
Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt ülést tartott, melyen
Áldásy Antal, Barabás Samu, Bánó József, Békefi Remig, Boncz Ödön, Borovszky Samu, Dézsi Lajos, Hajnik Imre, Illéssy János, Kammerer Ernő, Komáromy András, Makay Dezső, Pauler Gyula, Pettkó Béla, Soós Elemér, Szent-Ivány Zoltán, Szinnyei József, Tagányi Károly, Thaly Kálmán ig. vál. tagok,
Fejérpataky Kálmán ügyész,
Tóth Árpád pénztárnok és
Schönherr Gyula jegyző, titkár-helyettes vettek részt.
Az elnök az ülést megnyitván, napirend előtt bejelentette, hogy azon határozatok, melyeket az ig. választmány, elhunyt másodelnöke Szilágyi Sándor végtisztessége tárgyában f. évi január 13-iki rendkivüli ülésén hozott, végrehajtattak, s hogy a bucsuztatót a társaság nevében, az elnökség felkérésére, gróf Teleki Géza alapitótag, történelmi társulati elnöki minőségében mondott bucsubeszédébe foglalva mondta el.
Illéssy János ig. vál. tag felolvasta «A Marczibányi család czimeresleveléről» czimü értekezését, mely a Turulban fog megjelenni.
A folyó ügyek első tárgyát az üresedésben levő titkári tiszt betöltése képezte. Az alapszabályok 15., 25. és 32. §§-ai értelmében elrendelt titkos szavazás utján beadott 23 szavazatból
Schönherr Gyulára 17,
Komáromy Andrásra 5 szavazat esett, egy szavazó lap üres volt. A társaság titkárává tehát az 1899–1903. évekre
Schönherr Gyula választatott meg.
E választás által a jegyzői tiszt üresedésbe jövén, az elnök felhivta az ig. választmányt annak betöltésére. A titkos szavazás utján beadott 22 szavazat közül
Áldásy Antalra 16,
Illéssy Jánosra 3,
Komáromy Andrásra, és
Pettkó Bélára 1–1 esett, egy lap üres volt; és így a társaság jegyzőjévé az 1899–1903. évekre
Áldásy Antal ig. vál. tag választatott.
Schönherr Gyula titkár bejelentette
gróf Hunyady László ig. vál. tagnak 1898 deczember 30-ikán bekövetkezett halálát. Inditványára az igazgató választmány a veszteség felett érzett részvételének jegyzőkönyvében adott kifejezést és elhatározta, hogy az elhunyt özvegyéhez részvétiratot intéz s emlékét a Turul hasábjain nekrologban örökiti meg.
Uj tagokul megválasztattak, és pedig évdijasokul,
Pázmány Zoltán jogakadémiai tanár Kecskeméten (ajánlja a titkár),
Szatmár vármegye közönsége (aj. Luby Károly), a kalocsai érseki könyvtár, (aj. a titkár), az eperjesi
Széchenyi-kör (ajánlja Meliorisz Béla), báró
Győrffy Samu Budapesten (aj. Nagy Géza), jalsoviczi
Jalsoviczky Sándor Budapesten (aj. Pettkó Béla) és
Sztankay Gábor honvédhuszár-kapitány Kassán (aj. a titkár).
A titkár bemutatta
Berzeviczy Edmund, Békefi Remig, Dézsi Lajos és
Petrovay György leveleit, melyekben ig. választmányi taggá történt megválasztatásukért köszönetet mondanak.
Éble Gáborról, ki az 1898. évi november hó 24-iki ig. vál. ülésen 3 ig. vál. tag szabályszerüleg benyujtott ajánlására az ig választány tagjává választatott, az ülés berekesztése után megállapittatván, hogy nem tagja a társaságnak, az ig. választmány a választást érvénytelennek nyilvánitotta, s miután ugyanő amaz ülésen a számvizsgáló bizottság tagjává is megválasztatott, helyébe a számvizsgáló bizottságba harmadik tagul
Borovszky Samu ig. vál. tagot küldte ki.
A titkár előterjesztette a pénztárnok részletes kimutatását az 1898. év eredményéről; ezzel kapcsolatban felolvasta az előirányzat és tényleges eredmény összehasonlitását, mely a következő adatokat tartalmazta:
A M. Healdikai és Genealogiai Társaság 1898. évi költségvetési előirányzatának és a tényleges pénztári eredménynek egybevetése.
Bevétel.
Előirányzat Eredmény Különbözet
1. Pénztári maradvány 182 frt 28 kr. 182 frt 28 kr. –
2. Értékpapirok kamatai 432 frt 436 frt 4 frt
3. Alapítványok kamatai 155 frt 140 frt 15 frt
4. Pártoló tagdijak 1400 frt 1370 frt 30 frt
5. Évdíjak 1300 frt 1300 frt–
6. Kiadványok eladása 100 frt 134 frt frt 25 kr 34 frt 25 kr
7. Alapítvány-befizetés 100 frt 99 frt 80 kr – 20 kr
8. Rendkívüli bevétel 10 frt 5 frt 88 kr 4 frt 12 kr
Összesen 3679 frt 28 kr 3668 frt 21 kr
A tényleges eredmény e szerint 11 frt 07 krral kevesebb az előirányzatnál.
Kiadás.
Előirányzat Eredmény Különbözet
1. Személyi járandóságok 750 frt 750 frt –
2. Irói tiszteletdíjak és szerkesztés 700 frt 632 frt 90 kr 67 frt 60 kr
3. Nyomdai költség 1400 frt 1418 frt 83 kr 18 frt 83 kr
4. Színnyomatok készítése 250 frt 245 frt 5 frt
5. Metszetek, rajzok, czinkografiák 180 frt 41 frt 61 kr 138 frt 39 kir
6. Utánvételi expeditio költségei 40 frt 41 frt 61 kr 16 frt 03 kr
7. Irodai átalány 60 frt 60 frt –
8. Társulati szolga díjazása 60 frt 60 frt –
9. Ujévi ajándékok, pénzbeszedési díjak,
másolások stb. 110 frt 117 frt 41 kr 7 frt 41 kr
10. Tőkésítés 100 frt 101 frt 10 kr 1 frt 10 kr
11. Rendkívüli kiadás 10 frt 33 frt 90 kr 23 frt 90 kr
Összesen 3679 frt 28 kr 3516 frt 78 kr
A tényleges kiadások tehát 162 frt 50 krral maradnak az előirányzaton innen.
Előirányzott maradvány 19 frt 28 kr.
Tényleges maradvány 151 frt 43 kr.
A többlet tehát 132 frt 15 kr.
Vagyonállás 1898. deczember 31-ikén:
1. Értékpapirok névleges értékben (koronajáradék 21,600 korona, jelzáloghitelb. nyer. kötvény 100 frt) 10,900 frt – kr.
2. Kötelezvényekkel biztositott alapitványok 2,600 frt – kr.
3. Kötelezvény nélküli alapitványok 500 frt – kr.
4. A középkori czimeralbum és a Nemzetségi Zsebköny czéljaira a takarékpénztárban két könyvre elhelyezett összeg 300 frt – kr.
5. Készpénz (átvitel 1899-re) 151 frt 43 kr.
Összesen 14,451 frt 43 kr.
Tekintettel a régi gyakorlatra, mely szerint a pénztárnok évi kimutatása mindig a számvizsgáló bizottság jelentése kapcsán, annak biráló és magyarázó megjegyzései kiséretében terjesztetett elő, s a bizottság annak eredménye alapján késziti el az uj költségvetés tervezetét, a mennyiben a számvizsgáló bizottság csonka levén, ülést nem tarthatott, a bemutatott pénztári kimutatást az ig. választmány Boncz Ödön ig. vál. tag inditványára csak kivételesen és annak kimondásával vette tudomásul, hogy ez a jövőben a régi gyakorlaton semmit sem fog változtatni. A költségvetési tervezetet pedig, melynek bemutatása az ülés napirendjébe felvétetett, előzetes tárgyalás alá sem véve, a számvizsgáló bizottságot utasitotta, hogy javaslatát e tárgyban az évi számadások megvizsgálásáról teendő jelentésével kapcsolatban a legközelebbi ülésen terjeszsze az ig. választmány elé.
A Szilágyi Sándor felett mondandó emlékbeszéd tartására az ig. választmány Fejérpataky László másodelnököt kérte fel s miután Komáromy András ig. vál. tag a mult nagygyülésen betegsége miatt nem tarthatta meg Nagy Iván felett emlékbeszédét, ennek megtartását a folyó évi, a Szilágyi Sándor felett mondandóét a következő évi nagygyülés napirendjére tűzte ki.
Az üresedésben levő másodelnöki szék betöltését az ig. választmány az elnök javaslatára a folyó évi rendes nagygyülésre halasztotta.
A titkár előterjesztette a pénztárnok jelentését a pénztár állapotáról, mely szerint január 26-ikáig volt bevétel 636 korona 86 fillér, kiadás 247 kor. 84 f., maradvány 389 korona 02 fillér, a társaság vagyona 28,989 kor. 02 f.
Boncz Ödön ig. vál. tag e jelentéssel kapcsolatban, a koronaértékben való számitással szemközt felvetvén a kérdést, nem volna-e czélszerűbb az eddigi osztrák érték szerint való számitást mindaddig, mig az állam be nem szünteti, megtartani, ennek eldöntését az ig. választmány a számadás-vizsgáló bizottság ez irányban teendő javaslatától tette függővé.
A folyó évi nagygyülés megtartásának ideje az év végére halasztatván el, a titkár megbizatott, hogy annak napja és tárgyai felől az őszi ig. választmányi ülésen tegyen javaslatot.
A jegyzőkönyv hitelesitésére Borovszky Samu és Illéssy János ig. vál. tagok kéretvén fel, az ülés véget ért.
Gróf Hunyady László.
1826–1898.
A sulyos veszteségek közé, melyek társaságunkat a legutóbbi hónapokban érték, szomorodott szivvel kell iktatnunk az igazgató-választmány egy régi tagjának, gróf Hunyady László valóságos belső titkos tanácsosnak, a magyar főrendiház tagjának a mult év utolsó napján bekövetkezett elhunytát.
Gróf Hunyady László 1826 július 26-ikán született Budán. Katonai nevelést nyert és mint császári katonatiszt, magyar hazafiui szivének sugallatát követte, midőn a függetlenség harczosai sorába lépett. A szabadságharczot mint alezredes és a somogyi honvédzászlóalj parancsnoka küzdte végig és Klapka György oldala mellett, Komáromban érte meg bukását. A közélet ezután csak az alkotmányos élet ujjáébredésekor látta viszont a lelkes magyar főurat, ki 1861-ben tagja volt a feloszlatott országgyülésnek, 1867-től 1872-ig Mosonmegye főispáni tisztét viselte s azontul 1887-ig mint országgyülési képviselő vett részt a politikai küzdelmekben.
A megboldogult a tudományos irodalommal csak mint műkedvelő foglalkozott, de érdeklődése, melylyel a kulturai kérdések iránt viseltetett, nem egyszer juttatott neki jelentékeny szerepet tudományos köreink törekvésének ápolása körül. Ez a meleg érdeklődés hozta őt közelebbi érintkezésbe azokkal a lelkes férfiakkal, a kik a Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság megalapitásán fáradoztak. Az alapitás munkájában teljes buzgalommal részt véve, kezdettől fogva helyet foglalt az igazgató-választmány sorában, s élénk részt vett annak munkásságában. Különös buzgalmat fejtett ki a Nemzetségi Zsebkönyv létesitése körül, s ha többi főuraink követték volna áldozatkészségben az ő példáját, társulatunk bizonyára nem csalódott volna e vállalatához füzött reményeiben.
Halála érzékeny veszteség társulatunkra, mely kegyelettel őrzi elhunytai emlékét s hálával örökiti meg a felvirágoztatása körül szerzett érdemeket.
SZAKIRODALOM.
Ortvay Tivadar Pozsony város története, II. kötet, II. rész. Pozsony, 1898. 8-rét, XVI. + 528. l.
Pozsony város történetéből megjelent a II. kötet, második része gyanánt a negyedik darab. Ortvay Tivadar egyike azoknak a történészeinknek, a kik a politikai történet mellett a müvelődéstörténelemre is nagy sulyt fektetnek. Munkájának legutóbb megjelent része különösen a benne felhalmozott kulturtörténeti anyag miatt fontos és becses. De találhat benne nehány érdekes adatot a heraldikus is.
Czimerészeink előtt már régóta ismeretes volt Pozsony városának 1436 július 8-ikán Zsigmond király és császártól nyert czimeres-levele, ábráját azonban eddig nem ismertük. Ortvay most kiadta az egész oklevél hasonmását, fájdalom, nagyon kicsinyre redukált mértékben. A hatalmas kártyalap jobb- és felső-szélét dus lombozatu gótikus keret fogja körül. Élén van a rárakott aranynyal ékes czimer, helyesebben pecsét-kép, a legnagyobb összes hazai oklevél-czimereink között. 235×235 mm. kerek pecsétet ábrázol, melynek vörös mezején három tornyu fehér kapubástya van. A körirat (kék alapon arany betükkel):
+ SIGILLUM CIVITATIS POSONIENSIS.
A czimer szines másolata megvan a Magyar Nemzeti Muzeum levéltárában s folyóiratunkban meg fog jelenni.
Szfragisztikai szempontból érdekes, a mit a könyvben Pozsonyváros pecséteiről olvasunk. A várost Mátyás király 1459 február 2-ikán kelt oklevelében azon kiváltsággal ruházta fel, hogy mindennemü pecséteihez vörös viaszt használhat. A pecsétek képeit a régebben megjelent III. kötet közölte. Ebben a részben csak két pecsétet találunk: Dóczy Orbánét és Ellerbach Bertholdét; mindkettő már a Történeti Életrajzokból ismeretes.
Meg kell még emlitenünk a városi jegyzőkönyvből közölt egyik érdekes adatot, mely a pozsonyi czimernökre vonatkozik. Az 1442. évnél ugyanis ez áll: «Item auch hab wir bezalt das Silber, das man genomen hat zu der Stat wappen, von der Maister geusin, das man von der Stat wegen dem Hamisko Herolt geschikt hat...»
Nagyon hihető, hogy ebben az időben minden nagyobb város tartott magának heroldot. Szükség volt rá minden tornaünnepélyen, diszes temetésen, főbiró, polgármester beigtatáson. A középkori közigazgatás ép úgy nem nélkülözhette, mint akár a hóhért.
Pozsony város heroldja, ha szabad neve után itélnünk, cseh vagy tót lehetett. Különben az összes eddig ismert hazai czimernökök idegen eredetüek; magyar ember soha sem értett az eféle mesterséghez. Talán ebből lehet megmagyarázni azon tényt, hogy középkori heraldikánkban semmiféle nemzeti vonást nem lehet találni. Csak czimerleveleink mutatnak némely a külfölditől eltérő sajátságokat; ezt azonban a magyar kanczelláriai hivatalnokoknak köszönhetjük. A heroldok megszerkeszthették a czimert, megállapitották szineit, alakjainak helyzetét, arányait, de az oklevelek kiállitásába már aligha folyhattak be.
Fejérvármegye története. Irta Károly János. 11. kötet. Székesfejérvár, 1898. 8-rét XXI. + 713. l.
Károly János kanonok, Fejérvármegye monografusa, közre bocsátotta a megye történetének második kötetét. Genealogiai s heraldikai adat igen kevés található benne; mindössze a káptalan és a keresztes-vitézek régi pecséteinek ábráit adja a kötet, de ezeket is a Jerney munkájának régen elavult, gyarló metszetei után. Nagyon kivánatos lett volna pedig a város és a megye területén létezett nevezetesebb egyházi testületek pecséteinek összegyüjtése és használható ábrákban való publikálása. Olyan ábrák, a minőt p. o. a székesfejérvári latin-polgárok pecsétéről találunk a kötetben, rosszabbak a semminél. Erről teljes lehetetlenség megmondani a pecsét korát; a körirat
+ S LATINORUM CIVIV ALPENSIVM
latin betükkel van rajzolva, a mi a XV. századnál ujabb időre mutat, viszont a mezején látható hármas tornyu bástya alakja a XIV–XV. századra vall. A szövegben pedig hiába keresünk felvilágositást.
Külön melléklet gyanánt járul a munkához a város 1845-ben nyert pecsétczimerének kisebbitett, szinnyomatos hasonmása. A czimer: kékben, zöld téren álló, term. szinü három tornyos kapu-bástya. A pajzson öt rózsáju korona; két oldalán foszladék, kék arany és piros ezüst.
Varjú Elemér
Ströhl H. G. Heraldischer Atlas. Stuttgart. Verlag von Jul. Hoffmann. Megjelenik 25 füzetben.
A korrekt czimerrajzairól hires bécsi heraldikus és udvari czimerfestő
Ströhl H. G. Heraldischer Atlas czimmel egy czimertani mintakönyvet ad ki. A 25 füzetre tervezett munkából eddig 10 jelent meg, harmincz nagyobbára szines nyomásu táblát és kb. 60 oldalnyi szöveget hozva. Úgy a táblák összeállitása, mint typografikus kivitele semmi kivánni valót sem hagy hátra. Nevezetes czimeres albumokból vett próbák, hires czimfestők ábráinak másolatai, sirkövek,
sisakok, koronák, czimertartók, stb. képei töltik meg az eddig megjelent táblákat. Még magyar vonatkozásu is akad a képek között. Mindjárt az első táblán látjuk
Francolin János I. Ferdinánd király
magyar heroldjának szines képét, egy 1560-iki eredeti után. A vörös trikóba öltözött szálas férfialak vállain vörös szinü, ujatlan czimerköpeny van, ráhimzett magyar czimerrel: jobbról a hármas zöld halomból kinövő kettős ezüst kereszt; a köpeny bal oldala vörös-ezüsttel hétszer vágva. A herold kezében sima fehér pálczát tart. Fövege nincs. Mellette látható I. Ferdinándtól 1557 márczius 8-én Regensburgban nyert czimere: Vörös keretes, arany-kékkel ötször hasitott ék által három részre osztott pajzsban a két felső mező mindenike aranyban term. szinü koronás császármadarat (Francolin) mutat; az alsó kék mezőn vörös András-keresztet tartó egyfejü ezüst sas. Sisakdisz a császármadár előtörve. Foszladék kék-arany és vörös-arany. Nagyon valószinü, hogy a magyar herold magyar nemességet kapott.
Ajánljuk a szép munkát a heraldika minden barátjának figyelmébe.
Nagy Iván. Családtörténeti értesitő, szerkesztik és kiadják dr. Komáromy András és Pettkó Béla. 1899. I. évfolyam, I. füzet.
Egy uj folyóiratnak első füzete fekszik előttünk, mely a családtörténeti irodalom fejlesztését tüzte ki feladatául. Szerkesztői társulatunk igazgató-választmányának tagjai, a családtörténet és heraldika kiváló készültségű művelői. Az új folyóirat feladatául tűzi ki a magyar nemesség eredetét, fejlődését, koronként való változásait, köz- és magánjogi helyzetét, fokozatait, kiváltságszerzésének módját, eszközeit stb. ismertetni, továbbá a nemesség-igazolás módjára és productionalis pörökben követendő eljárásra vonatkozó hatósági rendeleteket, feldolgozza a nemesi vizsgáló bizottságok jegyzőkönyveit, az orsz. levéltári adóösszeirások alapján a XVI. századtól fogva az egyes vármegyék nemesei lajstromát, leirja a liber regiusokban őrzött armalisokat, kiegészitve ezt más levéltárak adataival, rövidebb-hosszabb családtörténeti közleményeket ad stb., szóval a gyakorlati élet igényeinek is megfelelő, a nagyközönség érdekeit is szem előtt tartó értesitő akar lenni. Hivatalos értesitő czim alatt pedig a belügyminister, mint legfőbb nemesi hatóság által kiadott határozatokat is közli. Feldolgozza az országos levéltárral régibb nemesi ügyekben folytatott tárgyalásokat, továbbá összeállitandja a belügyministerium által igazolt kétségtelen nemesi családok névjegyzékét.
A most megjelent első füzet tartalma eléggé változatos és a programm igéreteinek megfelelni igyekszik. Komáromy András dr. a Perényiekről a mohácsi vész előtt értekezik, Pettkó Béla czimerleirásokat közöl a Királyi Könyvekből, Magyarország családai rovata alatt a Vértessy, Bátori, Sigray, Vörösmarty, Benkő, Alsódraskóczi Morvay és Lászlóffy családokra találunk adatokat. Illésy János dr. az 1754–55-iki országos nemesi összeirásnak közlését kezdi meg Abauj vármegyével, a tárczarovat pedig kérdéseket és feleleteket vegyesen tartalmaz.
Az uj folyóirat szerkesztőinek egyénisége biztos garantiát nyujt arra, hogy azt, a mit igér, be is fogja tartani. Magunk részéről örömmel üdvözöljük pályafutása kezdetén.
–
Kérelmek.
Kérelem.
Tisztelettel kérem azon t. tagtársaimat, kik családtörténeti kutatásokkal foglalkoznak, miszerint a 14. és 15-ik században Temes s a 15. és 16-ik század óta Heves illetve Borsod megyékben előforduló Kormos családról valami adatok birtokában vannak vagy ilyenek birtokosairól, illetve idevonatkozó adatokról tudomással birnának, azt alólirottnak tudomására adni kegyeskedjenek.
Budapest, 1899 február hóban.
Kormos Béla. cs. és kir. huszárhadnagy. Kossuth Lajos utcza 20. sz. II. em.
Kérelem.
Tisztelettel kérem mindazokat, kik a gömörmegyei Felső-Vályról eredő Vályi család multjára, nemességére, czimerére vonatkozó adatok birtokában vannak, hogy azokat tudomásomra hozni sziveskedjenek. A család több tagja volt ev. ref. lelkészi állásban, gör. kath. vallásra tért ágának egyik sarja jelenleg eperjesi gör. kath. püspök.
Eperjes, 1899 január 9-ikén.
Dr. Meliórisz Béla. jogakad. m. tanár.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság 1899-ben.
ALAPSZABÁLYOK.
I. A társaság neve és czélja.
1. §. A társaság neve: «Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság». – Székhelye: Budapest.
2. §. Czélja: a magyar történelem társtudományainak, úgymint: a Heraldika, Diplomatika, Palaeographia, Sphragistika és Genealogia – valamint a magyar családok történetének okleveles alapon való művelése és terjesztése.
II. A társaság tagjai.
3. §. A társaságot a) az alapító, b) a pártoló, és c) az évdíjas tagok alkotják.
4. §. Az alapító tagok háromfélék, úgymint: a) azok, kik a társaság czéljaihoz 100 osztr. ért. forinttal, b) azok, kik 200 o. é. forint alapítványnyal járulnak, c) az örökös alapítók. Örökös alapítványt tevők azok, kik legkevesebb 500 o. é. frt-nyi alapítványt tesznek. Ezen c) alatti alapítványok joga az alapítók egyenes fiutódaira is átszáll elsőszülöttségi jogon.
Az alapítványok készpénzben, vagy bizonyos lejárati határidő alatt beváltandó és biztosítékkal biró kötelezvényben, vagy pedig legkevesebb 5 száztólit tisztán jövedelmező, jóhitelű értékpapirosokban fizetendő be.
5. §. Pártoló taggá választható, a társaság egy tagja által ajánlott, társaságunk czélját kedvelő minden nő vagy férfi, ki magát aláírás által kötelezi, hogy tiz egymásután következő éven át a társaság pénztárába Budapesten évenkint tíz forint tagdíjat befizet.
6. §. Évdíjas taggá választható az előbbi módozatok szerint az, ki magát aláírás által kötelezi, hogy öt egymásután következő éven át a társaság pénztárába Budapesten évenkint 5 forint tagdíjat befizet.
7. §. A pártoló és évdíjas tagok kötelezettsége az emlitett 10, illetőleg 5 év elmúlta után is fenmarad, ha kilépési szándékukat az utolsó év letelte előtt a titkárnál be nem jelentik.
III. A társaság tisztviselői.
8. §. A társaság egy tiszteletbeli elnököt választ életfogytiglan.
9. §. A társaság elnöksége egy elnökből és két másodelnökből áll.
Az elnökök a társaságot a hatóságok és mások irányában képviselik; a gyűléseken és űléseken első sorban az elnök, másodsorban a másodelnökök elnökölnek és jogukban áll, ha a társaság érdekei kívánják, rendkívüli űléseket is hirdetni. A rendkívüli űlések napja egy héttel előbb közhírré teendő. A tagok egyenlő szavazata esetében döntő szavazattal bír az elnök.
10. §. Mindenik elnöknek jogában áll a társaság pénztárát bármikor megvizsgálni.
11. §. A társaság titkára az űléseken és gyűléseken előadói tisztet végez; a határozatokat végrehajtja; a jegyzőkönyvet vezeti, a társaság levelezéseit végzi, könyvkiadásaira, valamint az irattárra felügyel.
A társaság anyagi helyzetének javúltával külön könyv- és levéltárnokra is lesz szükség.
12. §. A társaság jegyzője mindenben a titkár segítségére van, és akadályoztatása esetében őt helyettesíti.
13. §. A pénztárnok a társaság vagyonát híven és pontosan kezeli, a pénztár állapotáról az űléseken jelentést tesz. Pénzt az igazgató választmány határozata alapján az elnök vagy másodelnök és a titkár által együttesen aláírt utalványokra szolgáltat ki; az évi nagygyűlésen pedig részletes kimutatást terjeszt elő. A pénztárnok évi számadásának megvizsgálásáról az igazgató-választmány intézkedik.
Rendkívüli esetekben az elnök vagy másodelnök saját határozatából is utalványozhat 100 frtig terjedő összeget, a legközelebbi űlés jóváhagyása reményében.
A pénztárnok az elnök vagy másodelnöknek pénztár-vizsgálati szándokát mindenkor tartozik teljesíteni.
14. §. A társaság folyóiratának szerkesztőjét, és a szerkesztőtársat az igazgató választmány bízza meg a szerkesztői teendőkkel.
15. §. Az ügyész a társaság jogait védi, és a hátrálékos díjakat behajtja.
16. §. A társaság összes tisztviselői, hivataluk tartama alatt, minden tekintetben olyan szavazati joggal bírnak, mint az igazgató tagok.
IV. Az igazgató választmány.
17. §. Negyven tagból áll, kik az első alakuláskor a társaság tagjai között lévő, és a 2. §-ban megnevezett tudományszakok terén jeles munkálkodásuk által kitüntek közül szavazattöbbséggel választatnak.
18. §. Az igazgató választmány később maga-magát egészíti ki akként, hogy a megüresedett igazgató tagságra évenként legalább két igazgató tag által írásban ajánlott új igazgató tagot választ, kik a levelező tagok érdemesebbjeiből is választhatók. Ha az igazgató választmány szükségét látja, az igazgató tagok számát hatvanra is felemelheti az ezen §-ban említett választási mód szerint.
19. §. Az igazgató tagságra az ajánlatok az évi nagygyűlés előtt való ülés megelőző napjáig adandók be a titkári hivatalnál. A következő választmányi űlésen az ajánlatok felbontatnak, és a választmányi űlésen jelenlevő igazgató tagok egyszerű szótöbbségével, titkos szavazás által ejtetik meg a választás.
20. §. Az igazgató választmány évenkint legalább négy nyilvános választmányi űlést és egy nagygyűlést tart, melyen a Budapesten levő igazgató és levelező tagoknak kötelességük megjelenni.
21. §. Az igazgató tagok az elnökök egyikének vezérlete alatt ezen választmányi űléseken igazgatják a társaság ügyeit; meghatározzák a tisztviselők díjait, a kiadványokat, az azokra fordítandó összegeket, az évi nagygyűlés tárgyait és napját. A társaság vagyonának biztos kezeléséről gondoskodnak. A társaság kiadványainak szerkesztésével megbízzák az igazgató vagy levelező tagok valamelyikét. A számadások megvizsgálására bizottságokat neveznek ki.
22. §. Az igazgató választmány a 19., illetőleg a 18. §-ban meghatározott módozatok szerint korlátlan számú levelező tagokat választ a 2. §-ban említett tudományok művelése terén érdemeket szerzett férfiak sorából, ha azok a társaságnak különben is tagjai. Levelező taggá csak az lehet megválasztva, ki a választó ülésen jelenlevő igazgató és levelező tagok két harmad szavazattöbbségét nyerte el.
Levelező taggá a hazai történelem iránt érdekeltséget tanúsító külföldi tudósok is választhatók. A külföldi tagok megválasztásához azonban a m. kir. belügyministerium jóváhagyása kérendő ki.
23. §. A levelező tagoknak a társaság minden űlésében és gyűlésében székök és tanácskozási joguk van, de szavazattal csak a levelező tagok és a tiszteletbeli tagok, a pénztárnok és az ügyész választásánál és a nagygyűlésen bírnak, kivévén, ha valamelyik a tisztikarba választatott.
24. §. A tudomány-pártoló hazafiak sorából tiszteletbeli tagok is választhatók a társaság dísze- és javára. Ezeknek minden űlésen székök és tanácskozási joguk van.
25. §. A választmányi űléseken jelenlevő igazgató tagok egyszerű szótöbbséggel titkos szavazás útján választják az igazgató és levelező tagok sorából a társaság titkárát, jegyzőjét (és esetleg a könyv- és levéltárnokot), és rendes kiadványának szerkesztőit, mindenkor öt évi időtartamra. A renden kívüli kiadványok szerkesztésével megbízott szerkesztők ugyanoly módozattal választatnak, de megbízatásuk minden ily kiadvány megjelenésével megszűnik.
A pénztárnok és ügyész a társaság bármelyik tagja közül választható az űlésen jelenlevő igazgató és levelező tagok egyszerű szótöbbsége által.
26. §. A társaság elnökei, igazgató, tiszteleti és levelező tagjai feljogosíttatnak a «Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság» – elnöke, másodelnöke, – igazgató tagja, tiszteletbeli tagja, – levelező tagja czímmel nyilvánosan is élni.
V. A társaság űlései és nagygyűlése.
27. §. A társaság minden évben egy nagygyűlést és legkevesebb négy igazgató választmányi űlést tart. A választmányi űlések határnapjai az ügyrendben lesznek megállapítva. Az ülések jegyzőkönyvei az elnöklő, a jegyzőkönyvet vezető és az elnök által e czélra felkért két választmányi tag aláírásai által hitelesíttetnek.
28. §. Az igazgató választmány űlésein az igazgató és a levelező tagok kötelessége a társaság szakába vágó felolvasásokat tartani; okleveleket, műtárgyakat bemutatni, azokról akár írásban, akár élőszóval értekezni; az űlésekre eljárni; az ügyek vitelében az űléseken kívül is munkás részt venni. Ezen kívül jogukban áll a társaság ügyeit illető indítványokat tenni.
29. §. Az űléseken mint vendég, a társaság oly tagja is tarthat felolvasást, ki nem tartozik az igazgató vagy levelező tagok sorába, de ezeknek értekezésöket előbb be kell nyújtani az igazgató választmánynak, és ez, vagy pedig valamelyik elnök, előbb kiadja bírálatra egy igazgató vagy levelező tagnak, és csak ennek ajánlatára olvasható fel.
30. §. Az űlések végén a társaság belügyeinek tárgyalására zárt űlést kérhet bármelyik igazgató vagy levelező tag. Az elnök ez esetben a közönséget távozásra kéri fel, miután a zárt ülésben csak az igazgató, levelező és tiszteletbeli tagok és a tisztviselők vehetnek részt.
31. §. Az évi nagygyűlés napját és a felolvasás tárgyát mindenkor az évnek első választmányi űlésén döntik el az igazgató tagok. Ezen nagygyűlésen választják meg az elnököt és másodelnököket, mindenkor öt évi időközre, titkos szavazás útján, a társaságnak a gyűlésen jelenlevő összes tagjai, úgymint az igazgató, levelező, tiszteletbeli, alapító, pártoló és évdíjas tagok, egyszerű szótöbbséggel. Elnökké vagy másodelnökké azonban csak valamelyik igazgató tag választható.
32. §. Hogy a választmányi űlés határozatképes legyen, az elnökön kívűl legkevesebb hat igazgató tag jelenléte szükséges. Tisztviselők választására legkevesebb tizenkét, választásra jogosúlt tagnak kell jelen lenni. A nagygyűlés választóképessége legkevesebb húsz társasági tag jelenlététől függ. Ha nem gyűlnék ennyi össze, a választás megejtése végett újabb határnapra tűzetik ki közgyűlés, melyben aztán a jelenlevők szavazattöbbsége dönt.
VI. A társaság kiadványai.
33. §. A társaság a 2. §-ban elősorolt tudományágak művelése, fejlesztése és terjesztése czéljából egy – rendes időközönként megjelenő – folyóiratot alapít. A folyóirat irányát, ívszámát, és rendes megjelenési idejét az igazgató választmány állapítja meg.
34. §. Ezen folyóirat a társaság hivatalos közlönye, mely a tudományos czikkeken kívül értesítést hoz a társaság ügyeiről, űléseiről és általában figyelemmel kíséri a többször említett tudományágak mozgalmait. Munkatársai a társaság igazgató és levelező tagjai; de megfelelő szakközleményeket szívesen fogad a társaság többi tagjaitól, valamint idegenektől is.
35. §. Ezen kívül a társaság időközönként egy, a magyar nemes családok származási rendjét nyilvántartó, és azok történetét csakis okleveles alapon tárgyaló zsebkönyvet ad ki. Ezen nemzedékrendi zsebkönyv szerkesztőjét az igazgató választmány választja.
36. §. A társaság ezen kívül, ha vagyoni állása engedi, a 2. §-ban megnevezett szakokba vágó önálló történelmi munkákat, valamint oklevélgyűjteményeket is adhat ki. Ezen utóbbiakat különösen családok, vármegyék, vagy városok szerint csoportosítva.
37. §. A társaság egyes családok megbizásából elfogadhatja okleveleik sajtó alá rendezését és azok történetének megírását. Ezenféle munkával egy vagy több, vállalkozni kész igazgató vagy levelező tagot bíz meg az igazgató választmány.
38. §. A társaság folyóiratát a társaság minden tagja évdíja fejében ingyen kapja. A 200 forintos alapítók és a pártoló tagok ezen kivül a nemzedékrendi zsebkönyvet is ingyen kapják. Az örök alapítványt tevők és az igazgató választmányi tagok a társaság minden tulajdon kiadványára igényt tarthatnak.
VII. A társaság vagyona.
39. §. A társaság vagyonát képezik a 3. §. és 4. §-ban meghatározott alapítványok, melyek biztosan elhelyeztetvén, kamatoztatnak. Az alapítványok képezvén a törzsvagyont, ezeket elkölteni nem szabad.
40. §. A társaság bevételeit képezik az alapítványok kamatai, a tagdíjak, a kiadványok jövedelmei és az egyes adományok. A társaság ezen összegekből fedezi kiadásait.
41. §. A jövedelemből megtakarított összegek, valamint a lelkes ügybarátok által a társaság számára adandó adományok és hagyományok (a mennyiben alapítványi természettel nem bírnának), az igazgató választmány által tőkésítendők. Az ilyen tőkék azonban az alapítványok természetével nem bírnak, és kivételes esetekben az igazgató választmány rendeletéből, részben a társaság pénzbeli kiadásainak fedezésére fordíthatók.
42. §. A társaság vagyonát képeznék még a részére gyűjtött és adományozott könyvek, oklevelek, iratok, műtárgyak és régiségek. Ezek egyelőre a Magyar Tudományos Akadémia- vagy a Nemzeti Muzeumban helyezendők el, az igazgató választmány rendeletéhez képest.
VIII. A társaság jövője.
43. §. Ha a társaság vagyona idővel a nemzet és egyesek áldozatkészségéből, valamint a megtakarításokból annyira szaporodnék, hogy szükségkép a fokozottabb kiadásoknak is képes volna megfelelni, akkor működési körét kitágítja.
IX. Az alapszabályok változtatása.
44. §. Az alapszabályok módosítása csak egy, ezen czélra két héttel előre hirdetett választmányi ülésen történhetik, a jelenlevő igazgató és levelező tagok kétharmad szótöbbségével. Hogy e tekintetben érvényes határozatot hozhassanak, tekintet nélkül a megjelent levelező tagok számára, legkevesebb tíz igazgató tag jelenléte szükséges. Az alapszabályok változtatott részei esetről esetre a m. kir. belügyminiszteriumhoz terjesztendők fel, jóváhagyás végett.
X. A társaság esetleges feloszlása.
45. §. A társaság feloszlása csak azon esetben történhetik meg, ha egy ezen czélból egy hónappal előre hirdetett közgyűlés a jelenlevő igazgató és levelező tagok két harmad szótöbbségével a feloszlást elhatározza. Hogy e tekintetben érvényes határozatot hozhassanak, tekintet nélkül a megjelent levelező tagok számára, legalább tizenhat igazgató tag jelenléte szükséges.
46. §. A nem remélt felosztás esetében a társaság összes vagyonának örököse első sorban a «Magyar Történelmi Társulat», másod sorban a «Magyar Tudományos Akadémia». Ez esetben ezen örökösök az összes vagyont a «Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Alapítványa» czímén tőkésíteni tartoznak, és annak jövedelmeit, kamatait, kizárólag csak a 2. §-ban említett tudományszakok művelésére fordíthatják. A feloszlás esetében hozandó közgyűlési határozatok azonban foganatosítás előtt a m. kir. belügyminiszteriumhoz felterjesztendők.
47. §. A társaság alapszabályai megerősítés végett a m. kir belügyminiszteriumhoz terjesztendők fel. Az esetben, ha az alapszabályokban meghatározott czélt és eljárást, illetőleg hatáskörét meg nem tartja, a kir. kormány által, a mennyiben további működésének folytatása által az állam, vagy az egyleti tagok vagyoni értéke veszélyeztetnék, haladéktalanul felfüggesztetik, s a felfüggesztés után elrendelendő szabályos vizsgálat eredményéhez képest végleg fel is oszlattatik, vagy esetleg az alapszabályok legpontosabb megtartására különbeni feloszlatás terhe alatt köteleztetik.
IGAZGATÓSÁG.
I. Elnökség és tisztviselők.
ELNÖK: Báró RADVÁNSZKY BÉLA. Negyedizben megválasztatott 1897 deczember 11-én.
MÁSODELNÖKÖK: Dr. FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ. Megválasztatott 1898 deczember 16-án.; Betöltetlen.
TITKÁR: Dr. SCHÖNHERR GYULA. Megválasztatott 1899 január 26-án.
JEGYZŐ: Dr. ÁLDÁSY ANTAL. Megválasztatott 1899 január 26-án.
ÜGYÉSZ: Dr. FEJÉRPATAKY KÁLMÁN. Megválasztatott 1896 november 26-án.
A TURUL SZERKESZTŐI: Dr. FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ. Negyedizben megválasztatott 1898 február 24-én. Dr. SCHÖNHERR GYULA. Megválasztatott 1897 február 27-én.
PÉNZTÁRNOK: TÓTH ÁRPÁD. Megválasztatott 1892 október 6-án.
II. Igazgató-választmány.
Gróf Apponyi Sándor. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Dr. Áldásy Antal. Megválasztatott 1896 november 26-án.
Barabás Samu. Megválasztatott 1892 november 24-én.
Gróf Batthyány Géza. Megválasztatott 1885 april 30-án.
5 Gróf Bánffy György. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Idősb Bánó József. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Békefi Remig. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Berzeviczy Edmund. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Boncz Ödön. Megválasztatott 1892 november 24-én.
10 Borovszky Samu. Megválasztatott 1897 november 27-én.
Bunyitay Vincze. Megválasztatott 1888 szeptember 27-én.
Dr. Csánki Dezső. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Csoma József. Megválasztatott 1887 november 24-én.
Csontosi János. Megválasztatott 1883 február 25-én.
15 Dr. Dézsi Lajos. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Emőkei Emich Gusztáv. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Fejérpataky László. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Fraknói Vilmos. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Géresi Kálmán. Megválasztatott 1885 april 30-án.
20 Dr. Hajnik Imre. Megválasztatott 1883 február 25-én..
Dr. Illésy János. Megválasztatott 1894 november 29-én.
Ivánfi Ede. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Kammerer Ernő. Megválasztatott 1883. február 25-én.
Dr. Karácsonyi János. Megválasztatott 1890 november 27-én.
25 Dr. Károlyi Árpád. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Baczkamadarasi Kis Bálint. Megválasztatott 1893 november 30.
Dr. Komáromy András. Megválasztatott 1887 november 24-én.
Kőváry László. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Lehoczky Tivadar. Megválasztatott 1887 november 24-én.
30 Székhelyi Majláth Béla. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Makay Dezső. Megválasztatott 1894 november 29-én.
Báró Mednyánszky Dénes. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Nagy Gyula. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Némethy Lajos. Megválasztatott 1883 február 25-én.
35 Báró Nyáry Jenő. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Szerémi herczeg Odescalchi Arthur. Megválasztatott 1883 február 25.
Dr. Ortvai Tivadar. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Lovag Óváry Lipót. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Pauler Gyula. Megválasztatott 1883 február 25-én.
40 Petrovay György. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Pettkó Béla. Megválasztatott 1895 november 28-án.
Pór Antal. Megválasztatott 1890 november 27-én.
Báró Prónay Dezső. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Báró Radvánszky Béla. Megválasztatott 1883 február 25-én.
45 Dr. Schönherr Gyula. Megválasztatott 1891 november 26-án.
Soós Elemér. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Széll Farkas. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Dr. Szendrei János. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Szent-Ivány Zoltán. Megválasztatott 1883 február 25-én.
50 Dr. Szentkláray Jenő. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Idősb Szinnyei József. Megválasztatott február 25-én.
Tagányi Károly. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Thallóczy Lajos. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Thaly Kálmán. Megválasztatott 1885 april 30-án.
55 Dr. Wertner Mór. Megválasztatott 1891 november 26-án.
Dr. gróf Zichy Ágoston. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Zsilinszky Mihály. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Levelező tagok.
Doby Antal. Megválasztatott 1884 april 24-én.
Aszalói Kecskés Dezső. Megválasztatott 1888 szeptember 27-én.
Benedekfalvi Luby Károly. Megválasztatott 1884 april 24-én.
A TÁRSASÁG TAGJAI.
a) Alapító tagok.
I. 500 forintos alapítványnyal:
† Gróf Andrássy Manó.
Gróf Batthyány Géza. Budapest.
Báró Prónay Dezső. Budapest.
Báró Radvánszky Béla. Sajó-Kaza.
5 Liptószentiváni Szent-Ivány Zoltán. Budapest.
II. 200 forintos alapítványnyal:
Arvai közbirtokossági uradalom igazgatósága. Árva-Váralja.
Báró Atzél Béla. Budapest.
Gróf Bánffy György. Budapest.
Gróf Berchthold Richárd. Nagy-Oroszi.
10 † Gróf Csáky László.
Gróf Csekonics Endre. Zsombolya.
† Gróf Cziráky János.
Gróf Dessewffy Aurél. Budapest.
Gróf Erdődy Rudolf. Novimarof.
15 Gróf Esterházy Ferencz. Devecser.
Gróf Festetich-könyvtár. Keszthely.
Báró Inkey Imre. Berlin.
† Ipolyi Arnold.
† Gróf Károlyi Gyula.
20 Gróf Károlyi László. Budapest.
Gróf Károlyi Tibor. Budapest.
Lipóczi Keczer Miklós. Kassa.
† Lanfranconi Grazioso Enea.
Gróf Majláth György. Zavar.
25. Mocsonyi Jenő. Budapest.
Mocsonyi Sándor. Budapest.
Báró Nyáry Béla. Pozsony.
Szerémi herczeg Odescalchi Arthur. Skiczó, u. p. Kis-Tapolcsa.
Szerémi herczeg Odescalchi Gyuláné szül. gróf Degenfeld Anna. Budapest.
30 Dr. báró Prónay S. Gábor. Acsa.
† Báró Radák Ádám.
Báró Révay Gyula. Kis-Selmecz, u. p. Szucsány.
Sigmund Akos. Kolozsvár.
Simonyi és Varsányi Simonyi Kálmán. Erdő-Tárcsa, u. p. Aszód.
35 † Gróf Sztáray Antal.
† Gróf Tisza Lajos.
† Idősb báró Vay Miklós.
Gróf Vigyázó Ferencz. Budapest.
Gróf Wass Jenő. Czege.
40. Gróf Zselénski Róbert. Temes-Ujfalu.
III. 100 forintos alapítványnyal:
Gróf Apponyi Sándor. Lengyel.
Balásházy Bertalan. Kődombpuszta, u. p. Henczida.
† Báró Bánffy Ádám.
Bay Ilona. Debreczen.
45 Beöthy Ákos. Budapest.
† Báró Bésán N. János.
Gróf Bethlen Istvánné szül. gróf Teleki Ilona. Budapest.
Bezerédj Pál. Szegszárd.
Csapó Vilmos. Tengelicz, u. p. Gindly-család.
50 Gróf Cziráky Antal. Lovas-Berény.
† Gróf Esterházy János. Kolozsvár.
Jeszenszky Béla. Temesvár.
Komlóssy Arthur. Debreczen.
Gróf Kuún Géza. Maros-Németi, u. p. Déva.
55 Báró Mednyánszky Dénes. Bécs.
† Kellemesi Melczer István.
† Alsó-Szopori Nagy Imre.
† Báró Nyáry Albert.
Báró Nyáry Jenő. Budapest.
60 † Ormós Zsigmond.
Gróf Pálffy-Daun Vilmos, teanoi herczeg. Stübing.
Pettkó Béla. Budapest.
Sopron vármegye közönsége.
Szilassy Aladár. Budapest.
65 Szontágh Pál. Horpács, u. p. Nagy-Oroszi.
Gróf Teleki Géza. Budapest.
Tisza Kálmánné, szül. gróf Dégenfeld Ilona. Budapest.
Gróf Zichy N. János. Budapest.
b) Pártoló és évdíjas tagok.
(A pártoló tagok csillaggal vannak az évdíjasoktól megkülönböztetve.)
Ajkay Béla. Kisfalud-Miháli.
*Gróf Almássy Dénesné. Gyula.
*Báró Ambrózy István. Malonya.
Ambrózy Nándor. Sátoralja-Ujhely.
5 Dr. Andrásovics Béla. Budapest.
*Gróf Andrássy Géza. Betlér.
*Gróf Andrássy Gyula. Budapest.
*Gróf Andrássy Tivadar. Budapest.
*Báró Apor István. Aporfalva, u. p. Dicső-Szent-Márton.
10 Andreánszky Antal. Budapest.
Dr. Áldásy Antal. Budapest.
Baán Elemér. Körmöczbánya.
Babics József. Zsombolya.
Szentkatolnai Bakk Endre. Vizakna.
15 Dr. Ballagi Aladár. Budapest.
Barabás Samu. Budapest.
*Baranyay Mária. Budapest.
Barlanghy Árpád. Temesvár.
*Baross Károly. Budapest.
20 Baróti Lajos. Budapest.
*Gróf Batthyány Lajos. Ikervár.
Ludányi Bay Ferencz. Jász-Kisér.
*Ludányi Bay István. Debreczen.
*Idősb Bánó József. Budapest.
25 Bárczay Elemér. Tisza-Roff.
Komoróczi és Szentandrási Bencsik István. Király-Helmecz.
*Beniczky Ádám. Zsámbok, u. p. Tura.
*Beniczky Elemér. Heves-Csehi.
*Beniczky Ferencz. Budapest.
30 *Beniczky Géza. Homok, u. p. Tisza-Földvár.
Beniczky Kálmán. Turócz-Szent-Márton.
*Benke Gyula. Budapest.
Gróf Benyovszky Rezső. Alsó-Tengelicz.
*Berczik Árpád. Budapest.
35 Berczik Gyula. Budapest.
Bernáth Győző. Magyar-Jesztreb, u. p. Czéke.
Berseny Béla. Eperjes.
Berzeviczy Edmund. Berzevicze.
*Gróf Bethlen Bálint. Gyéres.
40 *Dr. Bezerédj Viktor. Budapest.
Bécsi m. kir. testőrségi könyvtár.
*Béldi István. Marosvásárhely.
Dr. Békefi Remig. Budapest.
Bolgár Emil. Budapest.
45 Dr. Boncz Ödön. Budapest.
*Bornemisza Ádám. Budapest.
Dr. Borovszky Samu. Budapest.
Bosnyák László. Kaposvár.
*Botka Béla. Bánlak.
50 Bölöni László. Bánfi-Hunyad.
Budapesti kegyesrendiek főgymnasiuma.
Bunyitay Vincze: Nagy-Várad.
Buzinkay Gyula. Budapest.
Felsőpulyai Bük Géza. Lébény-Szt.-Miklós.
55 Csatay Gyula. Debreczen.
Csausz Lajos. Gyula.
*Gróf Csáky Albin. Budapest.
*Gróf Csáky Ödön. Főrév.
Dr. Csánki Dezső. Budapest.
60 K. Császár Ferencz. Budapest.
*özv. Csergheő Gézáné. Budapest.
Csernátony Gyula. Besztercze.
Csernovics Diodor. Arad.
Dr. Csiky Viktor. Kolozsvár.
65 *Báró Csollich Géza. Budapest.
*Csoma József. Devecser, u. p. Forró-Encs.
Csontosi János. Budapest.
Eördöghfalvi Csuha Malva. Császlócz, u. p. Ungvár.
*Gróf Cziráky Béla. Dénesfa, u. p. Czirák.
70 Királydaróczi Daróczy Zoltán. Paks.
Vargyasi Daniel Gábor. Budapest.
*Szamosujvári Dániel László. Ó-Lécz, u. p. Szerb-Bóka.
Dedek Crescens Lajos. Budapest.
Deési kaszinó-egylet.
75 *Gróf Degenfeld Gusztáv. Téglás.
*Gróf Degenfeld József. Debreczen.
*Gróf Degenfeld Lajos. Szirák.
*Gróf Degenfeld Sándor. Erdőszáda.
Dely Imre. P.-Peres, u. p. Furta.
80 Dr. Demjanovich Emil. Budapest.
*Dessewffy Arisztid. Budapest.
Délmagyarországi rég. és tört. egylet. Temesvár.
Dr. Dézsi Lajos. Budapest.
Doby Antal. Homonna.
85 Dókus Gyula. Sátoralja-Ujhely.
Domahidy Viktor. Budapest.
Dorgó Albert. Kolozsvár.
*Dőry Jenő. Dombovár.
*Dráveczky Gyula. Ér-Mihályfalva.
90 Dudás Gyula. Zombor.
*Báró Duka Géza. Kádár, u. p. Rittberg.
*Dr. Buka László. Nagy-Becskerek.
*Br. Edelsheim-Gyulay Lipót. Brezovicza, u. p. Zágráb.
*Pazonyi Elek Gusztáv. Budapest.
95 Elek Salamon. Szolnok.
*Emőkei Emich Gusztáv. Budapest.
*Vásárosnaményi Eötvös Jenő. Vásáros-Námény.
Eperjesi Széchenyi kör.
*Gróf Erdődy Ferencz. Galgócz.
100 Gróf Erdődy Imréné szül. gróf Migazzi Irma. Galgócz.
Gróf Esterházy Kálmán. Budapest.
*Gróf Esterházy Miguel. Kolozsvár.
*Gróf Esterházy Mihály. Cseklész.
*Gróf Esterházy Miklós Móricz. Budapest.
105 *Gróf Esterházy Móricz. Pápa.
Herczeg Esterházy-könyvtár. Kismarton.
Dr. Esztegár László. Budapest.
Esztergomi főegyházmegyei könyvtár.
Fáy Béla. Dédács, u. p. Piski.
110 *Fáy István. Puszta-Szemszúró, u. p. Batka.
*Fáy László. Nyustya.
Báró Feilitzsch Bertold. Nyiregyháza.
Fejér Ignácz. Sirok.
Dr. Fejérpataky Kálmán. Budapest.
115 Dr. Fejérpataky László. Budapest.
Fekete Albert. Alsó-Mislye, u. p. Zsadány.
Fest Lajos. Eperjes.
*Gróf Festetich Andor. Szeleste.
Fiáth Imre. Kajtor, u. p. Seregélyes.
120 Fiáth István. Nagy-Hantos.
Gróf Forgách László. Mándok.
Dr. Fraknói Vilmos. Róma.
Füzi Füzy Sándor. Lemes.
*Gyulai Gaál István. Budapest.
125 Dr. Géczy Dezső. Budapest.
Géresi Kálmán. Debreczen.
Ghyczy Pál. Csendes-puszta, u. p. Nagy-Lapás.
Gombos Kálmán. Kismarton.
Bilkei Gorzó László. Ujvidék.
130 Bilkei Gorzó Nándor. Gyoma.
Gózony László. Zala-Egerszeg.
*Gömöry Oszkár. Budapest.
Görög István. Budapest.
Graenzenstein Béla. Budapest.
135 Gyarmathy Sándor. Budapest.
Dr. Gyárfás Tihamér. Brassó.
Báró Győrffy Samu. Budapest.
Nádudvari Győry Árpád. Bécs.
Gyulay Kálmán. Kerepes.
140 Dr. Hajnik Imre. Budapest.
*Hajós József. Budapest.
Halmágyi Sándor. Budapest.
Dr. Hampel József. Budapest.
Harmos Gábor. Kassa.
145 Harmos János. Hatvan.
Hattyúfy Dezső. Székesfejérvár.
Hedry József. Alsó-Láncz, u. p. Buzita.
Hedry Lőrincz. Kassa.
Zendrei és Gerendai Hegedűs Ferencz. Jász-Kisér.
150 Ó-moraviczai ifj. Heinrich Ferencz. Budapest.
*Heley János. Budapest.
Tiszabeői Hellebronth Antal. Bécs.
Tiszabeői Hellebront Géza. P.-Gyenda, u. p. Tisza-Roff.
Hets Ödön. Budapest.
155 Hodinka Antal. Bécs.
Hódy Imre Ferencz. Budapest.
Horváth Emil. Budapest.
Horváth Sándor. Budapest.
*Huszár Béla. Balogh, u. p. Balassa-Gyarmat.
160 *Báró Huszár Károly. Abafája, u. p. Szász-Régen.
*Ibrányi és Vajai Ibrányi László. Suliguli.
*Nagyilosvai Ilosvay Aladár. Nyir-Meggyes, u. p. Mátészalka.
Nagyilosvai Ilosvay Bálint. Budapest.
Nagyilosvai Ilosvay Endre. Máté-Szalka.
165 Dr. Illésy János. Budapest.
Inkey László. Budapest.
*Kisdobronyi Isaák Dezső. Kis-Szekeres, u. p. Zsarolyán.
*Kisdobronyi Isaák István. Nagy-Rhéde.
Isépy István. Sátoralja-Ujhely.
170 *Ivády Tihamér. Budapest.
Ivánfi Ede. Magyar-Óvár.
*Draskóczi és Yordánföldi Ivánka László. Budapest.
Jakabházy István. Deés.
Jalsoviczi Jalsoviczky Sándor. Budapest.
175 Jasztrabszky Kálmán. Ér-Endréd.
Jedlicska Pál. Felső-Diós, u. p. Szomolyán.
Jeszenszky Alajos. Nyitra.
Jeszenszky Lajos. Csejthe.
*Jékey Zsigmond. Géberjén, u. p. Győrtelek.
180 Juhász Zsigmond. Bécs.
*Ifj. Justh György. Neczpál.
Kalocsai érseki könyvtár.
Kammerer Ernő. Budapest.
Kandra Kabos. Eger.
185 Dr. Karácsonyi János. Nagyvárad.
*Gr. Karátsonyi Jenő. Budapest.
Kassai társalgási egylet.
Kazinczy Gábor. Kaposvár.
*Kazy József. Budapest.
190 Kállay András. Nagy-Halász.
*Kállay Lipót Budapest.
*Gróf Károlyi Sándor. Budapest.
Dr. Károlyi Árpád. Bécs.
*Kecskeméti kaszinó.
195 Aszalói Kecskés Dezső. Ungvár.
*Fületinczi Kelcz Gyula. Zsitva-Ujfalu.
*Báró Kemény Gyula. Puszta-Kamarás, u. p. Mocs.
*Báró Kemény Kálmán. Vécs.
Kempelen Béla. Abauj-Szántó.
200 *Pázmándi Kempelen Imre. Székesfehérvár.
*Kölcsei Kende Péter. Ungvár.
*Dr. Kenessey Pongrácz. Veszprém.
Képviselőházi könyvtár. Budapest.
*Gróf Khuen-Héderváry Károly. Zágráb.
205 Kilián Frigyes. Budapest.
*Baczkamadarasi Kis Bálint. Magyar-Igen.
Kisfaludy Á. Béla. Budapest.
Kisfaludy László. Budapest.
Kiss Emil Károly. Baltavár.
210 *Nemeskéri Kiss Pál. Véghles.
Kollányi Ferencz. Budapest.
Kollár Jánosné szül. Szentmihályi Klementina. Pacsa.
Dr. Komáromy András. Budapest.
Komlósi Komlósy Béla. Bereg-Ilosva.
215 Dr. Konkoly Balázs. Komárom.
Korizmics Antal. Alexandria.
Kormos Béla. Szombathely.
*Ruszkai Kornis Ferencz. Debreczen.
Lovag Kotz József. Arad.
220 Berenczei és Járdánházi Kovács Jenő. Homok, u. p. Mikola.
Kovács Lőrincz. Nagybánya.
Kőszeghy Antal. Budapest.
*Kőváry László. Kolozsvár.
225 Bállai Krémer Sámuel. Deés.
Kubinyi Ferencz. Kóvár.
*Kubinyi Hugó. Rózsahegy.
Ifj. Kubinyi Miklós. Árva-Váralja.
Dr. Küffer Béla. Budapest.
230 *Gróf Laszberg Rudolf. Győr.
Lehóczky Tivadar. Munkács.
Leleszi prépostság.
Leövey Sándor. Budapest.
Bilkei és Gorzói Lipcsey József. Budapest.
235 Bilkei és Gorzói Lipcsey Mór. Szolnok.
Lippich Gusztáv. Szolnok.
*Báró Lipthay Béla. Budapest.
Kisfaludi Lipthay Kornél. Budapest.
*Olaszliszkai Liszkay Bálint. Nagy-Becskerek.
240 Lombardini Sándor. Zsolna.
*Lónyay Géza. Som.
*Id. Lónyay Sándor. Beregszász.
Luby Károly. Nagy-Károly.
*Magyary-Kossa Géza. Budapest.
245 *Magyary-Kossa Sámuel. Tápió-Szt.-Márton, u. p. T.-Bicske.
Majláth Béla. Budapest.
Makay Dezső. Budapest.
Makay Emil. Temesvár.
Makkay József. Nagyvárad.
250 Malatinszky György. Vámos-Györk.
Bohuszlaviczi Malobiczky János. Budapest.
*Br. Mattencloit János. Paulis.
Meczner József. Korlát, u. p. Vizsoly.
*Dálnoki és Mezőmadarasi Medve Zoltán. Debreczen.
255 Melhard Gyula. Attala, u. p. Csoma.
Deményfalvi Meliorisz Béla. Eperjes.
*Meszleny Bencze. Velencze.
*Meszleny Pál. Velencze.
Apsai dr. Mihályi János. Máriamaros-Sziget.
260 *Báró Miske Kálmán. Kőszeg.
Miskolczi ref. lyceum könyvtára.
Miskolczy Imréné. Budapest.
Miskolczy Jenő. Debreczen.
*Bocsári Mocsáry István. Vácz.
265 *Bocsári Mocsáry Sándor. Lapujtő.
Nagy Géza. Budapest.
Tasnádi Nagy Gyula. Budapest.
Eözbéghi Nagy Ignácz. Puszta-Varjas, u. p. Böős.
Alsó-Szopori dr. Nagy Kálmán. Budapest.
270 Sz. Nagy Lajos. Budapest.
Nagyenyedi Bethlen főiskola könyvtára.
Nagyiday Ferencz. Verbőcz, u. p. Tisza-Ujlak.
Nagyszebeni városi levéltár.
Nagyváradi premontrei tanári kar.
275 Nagyváradi közs. iskolai könyvtár.
Naláczi Ödön. Deés.
*Gróf Nádasdy Ferencz. Budapest.
*Nemzeti kaszinó könyvtára. Budapest.
Ifj. Nyéki Németh Imre. Székesfehérvár.
280 Németh Titus. Budapest.
Némethy Lajos. Esztergom.
*Báró Nyáry Béláné. Pozsony.
*Báró Nyáry Gyula. Pilis.
*Orczy Dezső. Budapest.
285 *Országh Lajos. Kis-Telek, u. p. Magyar-Mecske.
Oroszláni Oroszlány László. Miskolcz.
Országos levéltár. Budapest.
*Országos kaszinó. Budapest.
Dr. Ortvay Tivadar. Pozsony.
290 Ostffy Miklós. Ostffy-Asszonyfa.
Lovag Óváry Lipót. Budapest.
Őrgróf Pallavicini Adolfné szül. Bárczay Anna. Kassa.
*Őrgróf Pallavicini Ede. Budapest.
Pannonhalmi főapátság.
295 Páriz-Pápai Paraicz Gyula. Budapest.
*Budahegyi Pauer Leo. Budapest.
Dr. Pauler Gyula. Budapest.
*Paulovics József. Turócz-Szucsány.
Payzsos Andor. S.-A.-Ujhely.
300 Pálfiszegi Pálffy László. Pacsa.
Páll Albert. Ungvár.
Dr. Pázmány Zoltán. Kecskemét.
*Gróf Pejachevich Tódor. Eszék.
Peőcz Elek. Budapest.
305. Peőcz Ferencz. Torda.
Bonyhádi Perczel Gyula. Budapest.
Báró Perényi Zs. Nagy-Szőllős.
Dolhai és Petrovai Petrovay György. Nagy-Kürü.
Dolhai és Petrovai Petrovay Gyula. Déva.
310 Dolhai és Petrovai öreg Petrovay János. Pozsony.
Dolhai és Petrovai Petrovay László. Lugos.
Dolhai és Petrovai Petrovay Margit. Nagy-Kürü.
*Péchujfalusi Péchy Mihály. Czikó, u. p. Sülelmed.
Pfeiffer Ferdinánd. Budapest.
315 *Aszódi és Podmanini báró Podmaniczky Gézáné szül. gr. Degenfeld Berta. Kis-Kartal, u. p. Aszód.
*Aszódi és Podmanini báró Podmaniczky Levente. Fenyő-Haraszt, u. p. Verseg.
Gróf Pongrácz Frigyes. Bécs.
Pongrácz György. Balassa-Gyarmat.
Pongrácz Kálmán. Nyitra.
320. Pór Antal. Esztergom.
Dr. Pósta Béla. Budapest.
Pozsonyi kir. jogakadémia.
Pozsonyi kir. kath. főgymnasium ifjusági könyvtára.
Pozsonyi Toldy-kör.
325 Villei Pribék Pál. Jenke, u. p. Ungvár.
Réthey Prikkel Lajos. Pozsony.
Puky Andor. Tomor, u. p. Homrogd.
Puky József. Budapest.
*Pulszky Ágost. Budapest.
330 Radocza János. Budapest.
*Báró Radvánszky Géza. Sajó-Kaza.
*Dr. Radvánszky György. Budapest.
*Báró Radvánszky János. P.-Varsány, u. p. Hatvan.
*Báró Radvánszky Jánosné. P.-Varsány, u. p. Hatvan.
335 Ragályi Ferencz. Ragály.
Lublóvári Raisz Aladár. Lőcse.
Rakovszky Endre. Kassa.
*Rakovszky Ferencz. Novák.
Rakovszky György. Budapest.
340 Ráth György. Budapest.
Reiner Zsigmond. Budapest.
Ifj. dr. Reiszig Ede. Budapest.
*Reviczky Ambró. Budapest.
*Reviczky István. Budapest.
345 Dr. Récsey Viktor. Győr-Szent-Márton.
*Báró Rédl Béla. Budapest.
Dr. Réthy László. Budapest.
Rohács János. Versecz.
*Kis-Zombori Rónay Ernő. Kis-Zombor.
350 *Kis-Zombori Rónay Jenő. Nagy-Becskerek.
*Röser Miklós. Budapest.
Rudnay Béla. Budapest.
*Rudnyánszky György. Felső-Atrak.
Rumbold Bernát. Budapest.
355 Báró Salamon Mihály. Székesfehérvár.
Sárközy Aurél. Komárom.
*Gr. Schmidegg Ferencz. Gmunden.
Dr. Schönherr Gyula. Budapest.
*Schulpe Vilmos. Török-Kanizsa.
360 Sigmund József. Budapest.
Kissolymosi Simó Ferencz. Budapest.
Simonffy Imre. Debreczen.
Paksi Sipeky Béla. Borsicz, u. p. Nemsova.
*Ifj. báró Solymossy László. Nagy-Teremi.
365 Sombory Lajos. Magyar-Nagy-Sombor.
Sóvári Soós Elemér. Budapest.
*Báró Staudach Adolf. Budapest.
Nagyváradi id. Stépán István. N.-várad.
Sváby Frigyes. Lőcse.
370 Szabadkai közs. főgymnasium.
Szabó Lajos. Péterháza, u. p. Enese.
Dr. Szalacsy Lajos. Győr.
Szalay Gábor. Budapest.
Szatmár vármegye közönsége. Nagy-Károly.
375 *Gróf Szápáry Gyula. Taksony.
Szegedi Somogyi könyvtár.
Dr. Szendrei János. Budapest.
Szentgyörgyi Lajos. Budapest.
Szentimrey Tamás. Mármaros-Sziget.
380 Liptószentiváni Szent-Ivány Gyula. Bikszád.
*Liptószentiváni Szent-Ivány Gyula. Budapest.
*Liptószentiváni Szent-Ivány Károlyné szül. Szent-Ivány Margit. Liptó-Szt-Iván.
*Liptószentiváni Szent-Iványi Oszkár. Bélád, n. p. Nagy-Herestyén.
*Báró Szentkereszty Béla. Árkos, u. p. Szepsi-Szt-György.
385 *Szentkirályi Kálmán. Tápió-Szt-Márton.
Dr. Szentkláray Jenő. Temesvár.
Szentpály Miklós. Nagy-Szöllős.
Özv. Négyesi Szepessy Andrásné szül. Okolicsányi Mária. Miskolcz.
Négyesi Szepessy Béla. Miskolcz.
390 Négyesi Szepessy Mátyás. Miskolcz.
Széll Farkas. Debreczen.
Nagyszigeti Szily Kálmán. Budapest.
Idősb Szinnyei József. Budapest.
Dr. Szombathy Ignácz. Budapest.
395 Szmrecsányi Szmrecsányi Lajos. Eger.
Sztankay Béla. Kassa.
Sztankovánszky János. Kajdacs.
Dr. Szűts Andor. Székesfehérvár.
Tagányi Károly. Budapest.
400 *Tahy István. Budapest.
*Szili Taund Jenő. Bécs.
*Széki gróf Teleki József. Tetétlen. via Solt.
Széki gr. Teleki Sándor. Budapest.
*Özv. Széki gróf Teleki Sándorné szül. gróf Teleki Jozefa. Gyömrő, u. p. Üllő.
405 Temesvár sz. kir. város.
*Nádasi Tersztyánszky Andor. Ipoly-Keszi, u. p. Ipoly-Balogh.
Dr. Thallóczy Lajos. Bécs.
Dr. Thaly Kálmán. Budapest és Pozsony.
Dr. Thim József. Zombor.
410 Tihanyi Dénes. Zólyom-Radvány.
*Ifj. Tisza Kálmán. Geszt.
Tisztviselők orsz. Egyesülete. Budapest.
Tomcsányi Tomcsányi Gyula. Alsó-Németi, u. p. Ungvár.
*Tomcsányi Tomcsányi Gyula. Zsarnócza.
415 Torkos László. Budapest.
Tóth Árpád. Budapest.
Tóth Endre. Nagy-Becskerek.
Török Kálmán. Munkács.
Törös Sándor. Kolozsvár.
420 Töttössy Gyula. Nyulas.
Turcsányi Gy. Tihamér. Budapest.
Ernyédi Turzó Miklós. Nagy-Bittse.
Türk Szilárd. Budapest.
*Ugron István. Tiflis.
425 Ujfalussy Lajos. Nagy-Károly.
Ujj György. Tata-Tóváros.
Ullmann József. Budapest.
Ungvári kir. kath. főgymnasium.
Csekei Varjú Elemér. Budapest.
430 Vasdényey Géza. Budapest.
Vasmegyei rég. és tört. egylet. Szombathely.
*Báró Vay Béla. Alsó-Zsolcza.
*Báró Vay Dénes. Pozsony.
*Gróf Vay Tihamér. Felső-Vadász.
435 Vály Géza. Nagy-Zerind.
Városy Gyula. Kalocsa.
Vecsey Imre. Debreczen.
Venter Gerő. Arad.
Veress Endre. Déva.
440 *Báró Vécsey Józsefné szül. gróf Dessewffy Blanka. Budapest.
Viczián Antal. Budapest.
*Bojári gróf Vigyázó Sándor. Budapest.
Vojth Gergely. Deés.
*Gróf Waldeck Frigyes. Tisza-Roff.
445 *Báró Weisz Pál. Kálaz, u. p. Verebély.
Dr. Wertner Mór. Muzsla.
*Báró Wodianer Albert. Budapest.
Gróf Zay Albert. Zay-Ugrócz.
Závody Albin. Szegzárd.
450 *Gróf Zichy Ágoston. Kálóz.
Zirczi apátsági könyvtár.
Zorkóczy Tivadar. Stubnyafürdő.
*Zsigárdy Gyula. Galánta.
Zsilinszky Mihály. Budapest.
455 Zsolnai kir. kath. főgymnasium.
Az alapító tagok száma (500 frtos alapítványnyal 5, 200 frtos alapítványnyal 35, 100 frtos alapítványnyal 28) 68
A pártoló tagok száma 150
Az évdíjas tagok száma 305
Az összes tagok száma 523.
1899-2
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Közlönye
AZ IGAZGATÓ-VÁLASZTMÁNY MEGBIZÁSÁBÓL SZERKESZTIK FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ másodelnök és SCHÖNHERR GYULA titkár.
BUDAPEST
KIADJA A MAGYAR HERALDIKAI ÉS GENEALOGIAI TÁRSASÁG.
MDCCCXCIX.
A TURÓCZ-VIDÉKI ÉS NAGY-PALUGYAI PLATTHY CSALÁD TÖRTÉNETE
1260-TÓL 1526-IG
Azon földterület nevének keletkezéséről, melynek legrégibb elnevezése «
Praedium Polugea» czim alatt ismeretes, s mely a Lubella és Plostyin patak között fekszik, délről az alacsony Tátra, éjszakról a Vág vize határolja el, már előbb szólottunk a Kispalugyai és Bodafalvi család történetének leirásánál. Megemlékeztünk arról is ugyanott, hogy ezen területnek tudtunkra és oklevélileg bizonyithatólag első birtokosa a XIII. század első felében Miklós, Detre zólyomi comes fia volt, de mert a még ekkor gyér lakosságu Liptómegyét be kelletett népesiteni – új községek és telepek alapitása a rengeteg erdők irtása szempontjából is szükségessé vált – IV. Béla király 1246. évben szeptember 11-ikén Polonaváralján kelt oklevele által Miklós comestól vissza vette, s neki helyette a Hunth várához tartozó Garmath földet adta cserébe.
* Árpádkori uj okmtár, II. k. 189. l.*
Nemsokára ezután a «
terra Polugea» mint királyi praedium adományozás alá került, s egymásután keletkeztek e nagy földterületen a telepitések, s a XIII. század végeig már nyolcz benépesitett községet találunk rajta, melyek közül 1267-ben emlitetik
villa Poluga azon adománylevélben, melyet IV. Béla király Gekmény és Tywan liptói nemesek részére kiadott a magtalanul elhalt
Vide birtoka Videfelde iránt.
* U. ott, III. k. 159. l., Genealogia familie de Felső-Kubin, editio altera. Pest, 1824.* 1273 évet megelőzőleg keletkezett
Kisew Polugea* Árpádkori uj okmtár, IX. k. 16. l.* Chermona – most Csrmno – 1282-ben hasittatott ki a palugyai határból Seraphin de Aklich – most Okolicsány – részére: «Seraphin de Aklich... petivit a nobis quandam terram Chermona vocatam de terra ville majoris Palugya vocatam abscissam in Liptou existentem»
* Fejér, Cod. Dipl. V/III. k. 122. l.* Ipochháza 1283-ban különitetett el Palugya határából Bachlor fia Ipoth és Aladár fia Leustách részére: «Ipoth filius Bachlor et Leustachius filius Aladarii... terram ad duo aratra sufficientem de terra Palugya excissam sibi dari et conferri perpetuo postularunt»;
* Árpádkori uj okmtár, XII. k. 442. l.* 1287-ben keletkezik
Zemchefelde, midőn ezen két ekényi birtok Zemche fiai Móricz, Bene és Márkus részére Palluda határából kihasitatik.
* Eredetije Csemiczky József ltárában.* 1283. évben kapja László fia Boda kihasitva Polugea határából azon földrészt, mely neve után Bodafalvának hivatott.
* Fejér, Cod. Dipl. V/III. k. 161. l.* Mint község, bár nem létezett még 1273-ban Andaháza – most Andicze – néven, de már a most emlitett évben László király által Bogomér comes részére Salamonfelde iránt kiadott oklevélben a határ leirásánál mint Albert fia Andrásnak háza is emlitetik: «prima meta incipit a parte meridionali sub alpibus in fluvio Lubella et descendit pro cursum ipsius fluvii usque
domum Andree filii Alberti»
* Árpádkori uj okmtár, IX. k. 16. l.* s az községgé a XIV. század első felében alakult.
Az adományozás utján igy feldarabolt birtoktest, melynek gyüjtő neve «
terra Polugea» volt már a XIII. század első felében, s második felében megannyi nevét vette fel a községek alapitóinak; a
villa magna Polugea néven fenmaradt birtokrész lett ősi birtoka a Platthy családnak, a melyről előnevét is «de Nagy-Palugya» irta. Ha végig tekintünk az «
inter duos palludes» akkori határában keletkezett községeken, sehol sem találhatjuk az 1246-ban emlitett
Salamon földe topografiai meghatározását; s tekintve azt, hogy a
terra magna Polugiának a XIV. század elejéig még megmaradt, de már jóval megkisebbedett határában 1317-ben még a Csrmno és Dubrava patak menténi területen telepittettek Gálfalva, Gouthfalu, Király-, Czin-, Moltko-Szentkereszt, Ancsikfalva, azon nézetben vagyunk, hogy a sajátképeni
Salamonfelde a terra Polugiának azon része volt az 1246. évet megelőzőleg, a melyen 1267-ben a villa magna Polugea már mint község fölépült, s annak első adományos birtokosa Salamon Borznak a fia volt, a mit annál is inkább hiszünk, minthogy az emlitett Salamonfelde, midőn az Bogomér comesnek 1273-ban adományoztatott, mint olyan terület emlittetik, a mely a Nagy-Palugyaiak földétől el van különitve: «quandam terram Polugiam vocatam, quam olim Salamon filius Borz a terra magna ville Polugea distinctam tenebat».
* Árpádkori uj okmtár, IX. k. 16. l.* Megerősiti ezen nézetünket még az is, hogy ugyanezen okiratban Salamonfelde Polugiának neveztetik: «cum dictam terram Salamunis
Polugiam vocatam».
* U. ott.* Bizonyitja ezt még a Salamonfelde határleirása és az 1273. évi adománylevél is Bogomér comes részére,
* U. ott.* valamint az 1284. évi okirat, melylyel azt László király
Saraphin de Aklichnak adományozza.
* Fejér, Cod. Dipl. V/III. k. 226. l.* Ezen két határleirásban Andicze és Kis-Palugya közé helyezi, mig a Vág felőli oldalon kelet felé Chakan fiainak földjével határos, s az országut felé terjed egy jávorfáig, a mely fa a kis- és nagypalugyai népek földjét határolja.
Megállapitani véljük mindezek alapján, hogy a Platthy család ősi adományos fészke, a praedium Polugeának határában levő azon birtokrész, mely 1267-ben
villa Polugeanak neveztetett, okiratilag bebizonyitva a XIII. század első felében Salamonfeldének neveztetett; 1272-ig első birtokosa Borz fia Salamon 1284-ig Seraphin de Aklich a második adományos 1317. évig.
A Platthy család okiratilag ismert első őse Marcheus, ki minden valószinüség szerint idegen országból beszármazott törzsnek volt utóda, s ha lehet a családnak régi időktől fogva használt czimerképére utalni, – kék mezőben szarvaival fölfelé forditott ezüst félholdban álló hatágu aranycsillag – a Hunt-Pázmán nemzetség ivadéka volt. S ha némi lehetőséggel birhat Wagnernek azon közleménye, hogy a család törzse bizonyos Leonhard nevezetü volt,
* Wagner, Tabellae geneal. mss. tab. XLV.* a kinek életkora a Marcheuséval összevág, s Nagy Iván nem tartja lehetetlennek, hogy Leonhard Marcheusnak atyja lehetett;
* Nagy Iván, Magyarország csal. IX. k. 311. l.* az esetben még nagyobb valószinüséggel bir Lehoczkynak följegyzése, mely szerint a Platthyak őse Platthy István stiriai kapitány volt, a kit II. András király 1228. évben a szlavóniai bánok törvényhatósága alól fölmentett, s a horvát- és dalmácziai nyest adót neki adományozta, mert a királyt a maga költségén kiállitott 250 lovassal a szentföldre s onnan vissza Magyarországba kisérte, a kit aztán IV. Béla király constituált.
* Lehoczky, Stemmatographia. Pozsony, 1796. II. k. 304. l.* S valóban nem tudjuk a Platthy család név keletkezését másképen megmagyarázni – mert erre sem birtokainak neve, sem a helyi viszonyok, sem természetrajzi körülmények mint hegyek, vizek, források, erdők nevei, erre inditó okul nem szolgáltak, – ha csak azon föltevésnek nem adunk helyet, hogy a család tagjainál még a XIV. század végén is élénk emlékezetben volt családjuk idegen országból beszármazott ősének Platthy Istvánnak neve, a midőn Marcheus unokái – a mint később kimutatjuk – okiratilag első izben emlittetnek Platthy néven; s talán ezen ősöknek emlékére vették föl családi nevüket. Elhagyva azonban mindezen föltevéseket, melyeket okmányszerüleg bizonyitani nem tudunk, kiindulási pontnak a család történetében
Marcheus marad. Vajjon ő maga Marcheus, mint adományos magyar nemes, hol és mikor kaphatott donationális birtokot, arra adataink nincsenek; de hogy neki vagy mint elődei örökösének, vagy mint donatáriusnak földbirtokkal birnia kelletett már a XIII. század közepe felé, bizonyitja azon okirat, melyet 1317. év október 20-ikán hely nélkül keltezve: «datum per manus discreti viri magistri Johannis Albensis ecclesie prepositi aule nostre vicecancellarii et archidiaconi de Kukulleo... anno domini MCCCXVII. tredecimo Kalendas Novembris»
* Fejér, Cod. Dipl. VIII/II. k. 70. l.; Fejérnél hibásan áll az 1307. év, mert a «regni autem nostri anno similiter decimo septimo» az 1317. évet jelezi.* Károly király Marcheus négy fia: Othmár, Péter, Fülöp és Márton részére kiadott. Ez okirat szerint Marcheus fiai mind magisterek voltak és mint nemesek emlitetnek: «nobiles viri magistri Othmar, Petrus, Philippus et Martinus filii Marcheus». A
nobilis czimzés a birtokos osztályt illetvén, már atyjuknak Marcheusnak birtokosnak kelletett lennie; ki emlitett gyermekeit mint nemes ifjakat neveltethette; bizonyitja ezt továbbá azon tény, hogy mint magisterek kerültek ki az élet gyakorlati terére s akkori szokás szerint Donch mester zólyomi comes udvarában tartózkodtak, s a király többféle ügyeiben eljárván, Donch comessel együtt mint urukkal, kiváló ügyességet tanusitottak; különösen pedig mint vitéz harczosok tüntek ki a trencséni Csák Máté elleni harczokban, s midőn szerzett érdemeiket azzal tetőzték, hogy 1315-ben Visegrád és 1317-ben Komárom elfoglalásánál vérük ontásával pecsételték meg hüségüket a királyhoz, és harczi vitézségüket a csatatéren: e szolgálataik jutalmául «...que iidem nobis in diversis negotiis nostris et agendis una cum magistro Donch comite de Zolyum... domino ipsorum contra Matheum de Trencsinio... in expugnatione castrorum
Visegrad et
Comarum vocatorum cum sui sanguinis effusione exhibuerunt et impenderunt...»
* U. ott.* adta ki nekik a király az 1317. évi október 20-ikán kelt adomány-levelet.
Ha most már ezen történeti adatokat az események számtételeivel egybe vetjük, azon eredményre kell jutnunk, hogy Marcheus, mint első ismert őse a Platthyaknak, 1317-ben már nem élt, mert róla, mint élőről, az adományozási okiratban emlités nem tétetett s csak annyi van mondva, hogy Othmár, Péter, Fülöp és Márton Marcheusnak a fiai. Föltételezve pedig azt, hogy 1315-ben Visegrád ostrománál a legutóbb nevezett, kit legifjabbnak tekinthetünk, legalább 20 éves kellett hogy legyen, s igy a legidősebb, az elől nevezett Othmár bizonyára 24 éves korában vett részt a visegrádi ostromnál, s e szerint születési éve 1291-re esik, a négy testvér apjának Marcheusnak születési kora legkésőbben az 1260–1270. évek közé tehető.
Marcheus négy fiának a harcztéren és a király ügyeinek hüséges szolgálatában szerzett érdemei királyi megjutalmazás nélkül nem maradhattak, s midőn Othmár és három testvére tett szolgálataikra hivatkozva a liptómegyei
Nagy-Polugát magoknak adományoztatni kérték, ezen birtokot Károly király érdemeik felsorolása mellett fentebb idézett oklevelével nekik adományozta.
* U. ott.*
Itt látjuk helyén nagyérdemü genealogusunk Nagy Ivánnak azon téves közlését helyre igazitani, mintha a Platthy család egyszerre egy királyi adománynyal lett volna birtokosa Árvamegyében Csimhova pusztának, Turóczban Divék, Alsó- és Felső-Kálnok és Albert földének és Liptóban Nagy-Palugyának;
* Nagy Iván, Magyarország családai IX. k. 310. l.* mert mig Othmár és testvérei 1317. évi október 20-ikán kapták a liptómegyei Nagy-Palugyát – villam Nogh Poluga in districtu Liptou existentem, –
* Fejér, id. h.* ezen okiratban sem az árva- sem a turóczmegyei birtokokról egy szó emlités sincsen, s ezeket jóval későbben kapták, sőt semmi esetre sem 1391. év előtt és akkor sem egyszerre; mert a most emlitett évben, midőn Bubek Imre országbiró Szent-Mártonban a birtoklási okiratokat vizsgálta, a Platthy családnak akkor élt tagjai közül egyik sem mutatta be birtoklási jogát a turóczmegyei Albertfelde másképen Dyakfalva felett, a minthogy nem is mutathatta be, mivel Albertfeldének egy 1327. évben május 1-én kelt csereszerződés szerint birtokosai Gál és Jakab, Jakab fiai voltak, a kik azt Pál mesterrel, Gyeleti fiával, ennek vett birtokával elcserélték,
ezt a csereszerződést a túróczi konvent 1386-ban deczember 9-ikén – in crastinis festi conceptionis beate virginis – átirta.
* Engel, Mon. Ung. Bécs, 1809. 70–71. l.*
Ezen birtokrészt tehát Albertfalván csak 1391–1412 között kaphatta Platthy János fia Péter, mert Albertteleke – alio nomine Dyakfalva vocata in comitatu de Thurwch – ugyan ennek 1412. évi ápril 10-ikén Vysolban kelt ujabb királyi donatióval adományoztatott.
* Eredetije Platthy Gyula nagypalugyai ltárában, Litt. A. Nr. 2.* Azonban ezen oklevélben sem volt még Felső- és Alsó-Kálnok és Divék, sem pedig az árvamegyei Csimhova praedium adományozás tárgya, és ezen birtokok adományozása csak 1412–1438. évek között történhetett, miután Albert király e birtokokat 1438. évi február 20-ikán – feria quarta proxima ante festum Cathedre beati Petri apostoli – Budán kelt oklevelében
* U. o.. Litt. T. Fasc. 23. Nr. 496.* uj adomány czimén adományozta Platthy Péter fiai Miklós, György és Gergely, továbbá Péter testvére Bálint fiának Tamásnak.
Liptómegye kulturális mozzanatainak első százada, a XIII. évszáz már letünt volt, a községi telepitések, az erdőirtások nagy részben befejezésükhöz közeledtek, midőn Marcheus fiai Othmár, Péter, Fülöp és Márton 1317-ben Nagy-Polugát adományul kapták, s valamint a Platthy család azon ősei a megye határán kivül, a királyi udvarban, a király hadjárataiban szerzett megjutalmazásául nyerték első adománylevelüket, ugy ezeknek utódai is az egész XIV. századon át a király személye és udvartartása körül igyekeztek hüségüknek és szolgálataiknak jeleit adni, s ezért ősi fészkük megyéjében nem találkozunk szereplésükkel, nem kulturális alkotásaikkal s csak annyiban ismeretes feltünésük itt-ott Liptómegyében, a mennyiben meglevő okirataik alapján mint homo regiusok, vagy mint arbiterek, választott birák neveztetnek a megye területén lefolyt egyes események sorában; s a mennyiben genealogiai szempontból a hatszázéves család nemzedékrendje szakadatlan sorozatban tünteti fel az utódok leszármazását a mai napig. Igy találjuk azon választott biróság tagjai közöt Othmár comest 1319-ben, midőn hosszu viszálykodás után Palugyay András és Madach Pál egymás között egyességre léptek és a most emlitett év július 13-ikán békét kötöttek Donch zólyomi comes előtt.
* Eredetije Palugyai István bodafalvi ltárában.*
Az első adományozás után rövid hét év alatt Othmár és testvérei ujabb érdemeket szereztek arra, hogy Károly király figyelme feléjük forduljon s mintegy elismeréseül hüséges szolgálataiknak «...merita predicti magistri Othmar et fratrum eiusdem... in nostris negociis et agendis necessariis reddere graciosos et acceptos...» helynélküli kelettel 1324. évi október 28-ikán – quinto Kalendas Novembris
* Eredetije Platthy Gyula nagypalugyai ltárában.* – az 1317. évi adománylevelet Nagy-Palugyára, uj királyi pecsétjével fölszerelve megerősitse.
Othmárral élete pályáján még csak két izben találkozunk azontul, először mint választott biróval Boda Miklósnak Chyn Gergely elleni főbenjáró ügyében, midőn is Chyn Leustach, Mátyás és Chyn neje Boda Miklóst Chyn Gergely megöléseért pörbe idézte, s a most emlitettekkel, Othmár comes, Pongrácz és Serephel András fiai, András Lőrincz fia és Donch Tamás fia, választott birák közbenjárására kiegyezett; s az erre vonatkozó bizonyságlevelet Tamás mester liptói alispán és a négy járás birája 1349. évi augusztus 26-ikán «...quarta feria proxima post octavas festi assumptionis virginis gloriose...»
* Eredetije Palugyay István ltárában.* másodizben pedig 1352. évben február 10-ikén – quarto Idus Februarii – I. Lajos király által kiadott okiratban, midőn Othmár és testvérei részére az 1317. évi adománylevelet Nagy-Palugya felett megerősiti.
* Liptói Regestr. Magy. Tört. Tár, IV. k.*
Marcheus fiai közül Othmár és I. Péter úgy látszik, hogy a családot nem terjesztették tovább, magtalanul haltak el, minthogy tudtunkkal ezeknek utódainál a családi okiratokban emlités nem tétetik s egyáltalján 1348-tól 1391-ig a család többi tagjairól sincsenek adatok. – Anda fiának Andrásnak kivételével, a ki 1365-ben Boda Miklós fia Jakabnak növéreit képviselte azon egyességnél, midőn Jakab, Skolasztika, Klára és Chalya nővéreit a bodafalvi birtokból kielégitette s ez iránt a túróczi konvent bizonyságlevelét
azon év deczember 12-ikén kiadta. Anda minden valószinüség szerint Fülöpnek fia volt,
* Loksánszky Béla szentmiklósi ügyvéd gyüjteményében.* s csak midőn 1391. évben Bubek Imre országbiró a birtoklási okmányok vizsgálatát tartotta Bódogasszonyfalván, akkor látjuk ismét előtünni Mártonnak fiát Domokost, és Fülöp fiának Jánosnak fiát Bálintot és II. Pétert, mint a kik a Nagy-Palugyára vonatkozó birtokjogukra nézve az 1317. évi, s ugyan azt 1352. évben megerősitő királyi adományleveleket felmutatták.
* U. ott.* Márton ágának Domokos fiában magva szakadt, s a család Fülöpnek fiában II. Péterben terjedt tovább, mert mint látni fogjuk, II. Péter testvérének Bálintnak ága ennek Tamás nevü fiával szinte kihalt.
Az 1399. év a Platthy családra nézve jelentőséggel bir, minthogy okiratilag itt találkozunk legelőször a Platthy családnévvel Zsigmond királynak a most emlitett év augusztus 11-ikén Rózsahegyen «...secunda die festi beati Laurentii martyris...» kiadott oklevélben, melyben
Petrus de Plath mint homo regius emlitetik, s a túróczi konventnek meghagyatik, hogy Szentannai László fiát Pétert a hadászi birtokba bevezesse.
* Eredetije Bobrovnyiczky László rózsahegyi ltárában.* 1402-ben márczius 17-ikén «...Bude feria sexta proxima ante dominicam ramispalmarum...» Zsigmond király elrendelve a túróczi konventnek Sent-annai Péter Hadáz nevü birtokának határjársát, ott ismét Nagy-Palugyay Pétert küldi ki homo regiusnak.
* Eredetije u. ott.*
Platthy Bálinttal II. Péter testvérével Zsigmond király által Kassán 1407. évi január 1-jén «...Cassovie in festo circumcisionis Domini...» kiadott oklevélben találkozunk, a hol Tornallyay Lászlónak Prónay György elleni panasza ügyében, mint homo regius van megnevezve
* A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* «...Georgius de Nazpal vel Valentinus de Plath aut Michael filius Ivanka de Turuch aliis absentibus homo noster...»
Platthy Péter, mint Zsigmond király udvarnoka «...Petrus de Platthy aule nostre juvenis...»
* U. ott.* a királyi udvarban tartózkodván, ott kiváló érdemeket szerezhetett magának, s ennek következtében nagy befolyásra tett szert, a mit a következő eset világosan bebizonyit: Zsigmond király azon körülmény folytán, hogy Erzsébet és Mária királyné valamint a saját királyi pecsétje elveszett, nehogy ez által bármi nemü visszaélés történhessék, a saját nagyobb pecsétjét összetöretvén, elrendelte 1406. évi január 14-ikén kelt okiratával, hogy mindazon adomány és kiváltságlevelek, melyeket Lajos király titkos pecsétje alatt adott ki, nem különben Erzsébet és Mária királyné, valamint a saját maga által kiadott oklevelek is az 1406. évi Szent-György napjától számitandó egy év alatt vagyis 1407. évi Szent-György napig megerősités végett bemutattassanak; kijelentvén egyszersmind, hogy mindazon oklevelek, melyek a kitüzött határidő alatt be nem terjesztetnek, érvényüket vesztik. Daczára ezen királyi rendeletnek, Besnyői István fiai András, Tamás és János, úgy szintén Besnyői Tamás fia Mihály, Medekuspataka liptómegyei birtokukra vonatkozó Zsigmond király titkos pecsétje alatt kiadott adománylevelet – «litteras nostras donacionales sub priori nostro secreto sigillo supra donacione possessionis Medekuspataka vocate in comitatu Liptoviensi» – megerősités végett be nem terjesztették, s ez okból Medekuspataka – a mai Patak község – birtoka az 1409. évi október 27-ikén Tathán kelt királyi levél szavai szerint ismét királyi kézre került «...et ex eo dicta possessio Medekuspataka rursum ad manus nostras regias rite devoluta existit...»
* U. ott.* S mégis három év leforgása után Platthy Péter királyi udvarnok kérelmére «...fidelis nostri Petri de Platthy aule nostre juvenis...» Medekuspataka birtokot Besnyői András, Tamás, János és Mihálynak 1409. évi október 27-ikén Tatán kelt oklevelével «...datum in Tatha in vigiliis festi beatorum Simonis et Juda apostolorum...» uj adomány czimén vissza adta.
* U. ott.*
1410. évben Tornalljay Sándor, Miklósnak fia László testvérével összes birtokaikon osztozkodni óhajtván, ez iránt az osztozkodást Zsigmond király Budán február 6-ikán «...Buda feria sexta proxima post festum beate Dorotthee virginis et martyris...» a túróczi konventnél
elrendeli, s itt mint homo regius a többi között «
Petrus de Palaga» (igy) emlitve van.
* Eredetije Pothornyay Eduard szentiványi ltárában.*
Már fentebb emlitettük, hogy a Platthy család ősei a túróczmegyei Albertteleke nevü birtokot 1391–1412. év között kapták adományul; s ha tekintetbe veszszük azt, hogy Platthy Bálint mint homo regius Pronay György elleni ügyben szerepelt 1409-ben Turóczmegyében, föl kell tennünk, hogy már ugyan akkor a túróczmegyei Albertteleke más néven Dyákfalvának adományos birtokosa volt, s csakis mint turóczmegyei birtokos lehetett 1407-ben egy turóczmegyei ügyben mint homo regius megnevezve. Bizonyára sok tanujelét adta II. Platthy Péter a király körüli hüséges szolgálatainak, sok érdemekre tett szert, hogy mindezt Zsigmond király megjutalmazás nélkül nem hagyhatta «...non sine persone sue gravibus dispendiis ac rerum et bonorum larga expositione complacere studuit atque exhibere multimodas fidelitates...»,
* Platthy Gyula nagy-palugyai levéltárában. Litt. A. Nr. 2.* s 1412. évi ápril 10-ikén Vizsolyban «...datum in Vysol octava die festi pasce domini, anno eiusdem millesimo quadringentesimo duodecimo...»
* U. ott.* kelt királyi oklevéllel Alberttelekét «...Albertteleke alio nomine Dyákfalva in comitatu de Thuroch...» Platthy Péternek és Bálint testvérének adományozta.
A Platthy család leszármazási táblájának kiegészitése szempontjából érdekes egy 1415-ben február 25-ikén «...feria secunda in crastino festi beati Mathie apostoli...» a szepesi káptalan által kiadott tiltakozási okirat, melynek szövegéből megtudjuk, hogy II. Platthy Péternek neje Csemeházi Erzsébet volt, s ugyan ekkor három fiu gyermeke Miklós, György és Ráfael élt. Ezen okirat szerint ugyanis Kispalugyai Mihály, Chemeházi Lőrincz, leánya Klára, ennek nővére Erzsébet, Platthy Péter neje, s gyermekeik Miklós, György és Ráfael nevében tiltakozik édes testvérük Csemeházi Lőrincz fia Jakabnak azon szándéka ellen, hogy úgy a saját, mint Klára nővére részét a Csemeházi – előbb Zemchefelde, most Csemitz–birtokban elidegeniteni akarja.
* A Magyar Nemz. Múzeum ltárában.* Ekkor tehát Gergely, II. Péternek fia még nem született meg, mert különben az ő nevének, mint tiltakozóénak, szintén elő kellett volna fordulni az emlitett tiltakozási okiratban.
A fentebb emlitett 1412. évi királyi adományozás esetéből történt, hogy Zsigmond király a túróczi konventet megbizván a beiktatással, ezen jogi ténykedést Csepcsányi Márton mint királyi ember és Lőrincz pap a konvent részéről valának megbizva végrehajtani, a kik azonban figyelembe nem vevén Nedazseri Andrásnak a beiktatás elleni tiltakozását, Platthy Pétert és Bálintot május 29-ikén ünnepélyesen beiktatták Albertteleke nevü birtokba. Ennek következménye lett azon nevezetes octavalis pör, a mely 1425-ben Garai Miklós nádor előtt tárgyaltatván, csak 1417-ben fejeztetett be, midőn is az ellentmondó fél vissza lépvén, a törvényellenesen véghez vitt beiktatás a nádor által is meg lett erősitve.
* Nagy Iván közlése: Magyarország családai, IX. k. 311–12. ll. A pöriratot nem ismerjük, de forrását Nagy Iván sem emliti.*
Ezentul II. Péterrel többé nem találkozunk s valószinünek tartjuk, hogy már 1430. év előtt elhalálozott, s a most érintett évben legidősebb fia Miklós veszi át a birtokszerzésben atyja szerepét. Megvenni szándékozott ugyanis Kalicsnai – később Akalicsnai most Okolicsányi – András és Mihálynak Laziche – előbb Chirumpna, most Lazistye – nevü birtokrészét; a mit megtudván Kereszturi – most Szentkereszti – András fia István, úgy az eladni, mint a venni szándékozók ellen ünnepélyes tiltakozást emel a garam-szent-benedeki konvent előtt 1430. évi június 22-ikén «...octavo die sacratissimi corporis Christi...» különösen eltiltván Platthy Miklóst a vételtől «...ab impignoratione et abalienatione possessionis Laziche Chirumpna vocatarum... Nicolaum vero filium Petri Platy... apignoris receptione...»
* Eredetije Bobrovniczky László ltárában Rózsahegyen.*
Úgy látszik, hogy a család átöröklött erényeihez tartozott a dinasztikus hűség, a feláldozó szolgálat a király személye körül, s apjuk II. Péter szerzett érdemeit annak fiai Miklós,
György és Gergely – Ráfael időközben elhalt, s Gergely, a ki 1415-ben a Csemeházy Jakab elleni tiltakozásukban Platthy Péter fiai között még emlitve nincsen, s igy bizonyára később született – a magukéval tetézték, s úgy Zsigmond, mint Albert király körüli szolgálataik jutalmául 1412–1438. évek között királyi adományul kapták Turóczmegyében Felső- és Alsó-Kálnokot, Divéket, Árvamegyében pedig a nagy kiterjedésü Csimhova nevü pusztát... Nicolai Georgii et Gregorii filiorum Petri Platthy coguominati de Nagh-Palugya... ac Thome filii quondam Valentini de eadam Nagh-Palugya patruelis fratris eorum Nagy-Palugya predictam in Lypthoviensi, ac Felső-Kálnok, Alsó-Kálnok et Gywek vocatas in Thuroucz comitatibus habitas, item predium Csemhova appellatum in comitatu Arwa ... juxta antiquam divisionem inter eos factam comcernentem, nove nostre donationis titulo...
* Eredetije Platthy Gyula nagypalugyai ltárában, Litt. T. Fasc. 23. Nr. 496.* Az uj adományozás ezen szavaiból látható, hogy az 1438. évi Budán február 19-ikén ...feria quarta proxima ante festum kathedre beati Petri apostoli... kelt adományozás csak megujitása volt a régebbinek, s az adományosok birtokukon már előbb megosztoztak, s hogy Ráfael már nem élt, mert az adományosok között elő nem fordul. Sajnos, hogy az első adományozásnak sem körülményeit, sem évét nem tudhatjuk, minthogy ezen adományozási okirat a család levéltárában nincsen meg. Még ugyanazon napról február 19-ikéről kelt Albert királynak a turóczi konventhez intézett parancslevele, a melyben elrendeli, hogy II. Péter fiait Miklóst, Györgyöt és Gergelyt, Bálintnak fiát Tamást uj adományozás czimén az emlitett birtokokba Prószéki Boldizsár vagy György királyi ember jelenlétében bevezesse. Sajátságosnak látszik ezen rendeletben, – mely a beiktatás megtörténtéről szóló káptalani jelentésben foglaltatik – a királyi parancsnak egy mondata, a mely az adományozási okiratban nem foglaltatik s némileg azon föltevésre jogosit, mintha Felső- és Alsó-Kálnok, Divék turóczmegyei és Csimhova, árvamegyei birtokokat Albert király adományozta volna II. Péter fiainak «...in quorum dominio... ipsorum progenitores hac tenus perstitisse se ipsosque persistere asserunt de presenti
vigore aliarum litterarum nostrarum exinde confectarum...»
* Liptómegye ltára által kiadott hiteles másolat. Platthy Gáspár nagypalugyai ltárában.* Ez tehát azt jelentené, hogy az emlitett birtokok adományozása iránt Albert királynak egy másik előbbről kelt oklevele intézkedik. Ezzel azonban ellentétben áll a február 19-én kelt uj adományozási oklevél azon mondata mely a négy adományosról igy szól: «...uni cuique scilicet quod ad suam proportionem ipsorum
iuxta antiquam divisionem inter eos factam concernentem nove nostre donationis titulo dedimus...»
* Eredetije Platthy Gyula ltárában, Litt. Fasc. 23. Nr. 496.* Fölmerült tehát a kérdés, miképen értendő a testvérek között történt régi osztoszkodás, az
antiqua divisio, ha Albert király 1438. évi január 1-jén királylyá koronáztatván, uralkodásának második havában, február 19-ikén, kiadott adománylevelében azt mondja, hogy az adományosok régi osztályuk arányában kapják meg az adományozott birtokokat; a turóczi konvent pedig a bevezetési jelentésben pedig ápril 13-ikáról «quintodecimo die dicte introductionis ac statutionis premisorum...» reprodukálja a statutiót elrendelő királyi okiratot, a mely szerint Albert király az emlitett birtokok adományozása iránt egy másik oklevelére hivatkozik «...vigore aliarum litterarum nostrarum ex inde confectarum...» Nézetünk szerint ezen utóbbi hivatkozás csak akképen érthető, hogy ez emlitett birtoktestek még Zsigmond király által adományoztattak II. Péternek, a melyen az adományos fiai megosztozkodtak, s Albert király a régebben adományozott és a testvérek között megosztott birtokokhoz tartozó királyi haszonvételek jogát adományozta Miklós, György, Gergely és Tamásnak február 19-ikét megelőző okiratával.
Ezen birtokokba való iktatás 1438. évi márczius 30-ikán «...die dominica proxima quo cantatur divinum officium Judica me domine...» történt, az erről szóló jelentést pedig a túróczi konvent a beiktatás 15-ik napján, április 13-ikán adta ki.
* Hiteles másolata Platthy Gáspár nagypalugyai levéltárában, Fasc. 23. Nr. 502.*
A XIV. század további folyamán még két
izben találkozunk a Platthy család tagjaival; egyszer a turóczi konvent által 1481. évi márczius 27-ikén «...feria tercia ante dominicam Letare...» kiadott bizonyságlevélben, melyben Nagypalugyai Platthy György, néhai Györgynek fia, «Georgius filius quondam Georgii», Szentiványi Balázs, Kispalugyai Bálint és Márton nevében azok meghatalmazottjaként szerepel, s tiltakozást emel megbizói nevében Revisnyei Othmár és Jakab azon ténye ellen, hogy Kereszturi Jánosnak Dobry Imre kezére jutott birtokrészét megszerezni s annak minden haszonvételét magának megtartani akarja.
* Eredetije Lokcsánszky Béla liptó-szt-miklósi ügyvédnél.* A másik esetben III. Péter, Györgynek fia mint tanu megjelenvén Parisfalvi Litteratus István liptói alispán előtt, tanuságot tesz egy okirat eltulajdonitási ügyben Revisnyei Othmár és fia János között, midőn is a két fél közötti egyességről szóló bizonyságot az alispán 1485. évi május 11-ikén kiadta.
* Az eredeti okirat u. ott.*
Mig a XIV. században a Platthy család ősei közül Othmár volt az első ősi birtok szerzője Liptómegyében Nagy-Palugyán, a XV. században Péter vált ki a többi családtagok közül, a ki, mint fentebb kimutattuk, a liptómegyei törzsbirtokot Túrócz- és Árvamegyében érdemeinek jutalmául adományozott birtokokkal szaporitotta; a XVI. század elején II. György volt az, a ki a család emelkedésére ujabb fényt vetett, megszerezvén a pozsonyi főispánságot és sopronyi kapitányság diszes állását. Platthy Györgynek fia II. György t. i. azon szerencsés körülménynél fogva, hogy mint Ulászló királynak udvarnoka, a király személye körül teljesitheté szolgálatát, azon kedvező helyzetbe jutott, hogy bőismeretével birt azon vajmi gyakori pénzzavaroknak, melyekkel a királyi udvartartásnak folyton küzdenie kellett; s igy bizonyára többszörös alkalom nyilt arra, hogy az ő felsége udvartartását zavaros helyzetéből kimentse, a mi természetesen magára vonta a király figyelmét, s a tett szolgálatokat hálával viszonozta hiveinek, igy Platthy Györgynek is, mint hüségesen szolgáló udvarnokának «...fideli nostro magnifico Georgio Platti de magna Paludia, quem in servitorem et familiarem nostrum specialem recepimus...»; azon 4000 forintért ugyanis, melyet a királynak adott, a pozsonyi főispánságot és a sopronyi kapitányságot ugyanazon feltételek alatt, a mint azokat Weythmüli Benes és későbben Sárkány Ambrus élvezték, Platthy Györgynek adományozta 1509. évi május 22-ikén «...in festo beatae Helene, regine et vidue...» Brünnben kelt oklevelével.
* Hiteles másolata Platthy Gáspár nagypalugyai ltárában, Fasc. 23. Nr. 478.* Ezen okirat sajátképen csak záloglevél volt, mert abban feltételül volt szabva, hogy ezen tisztséget és a sopronyi kapitánysággal járó évi 436 forint harminczadot csak addig birja, mig azt vissza nem váltja a király «...a nobis teneat honorem comitatus et capitaneatus titulo pignoris... infra tempus redemptionis...»
Ugyanezen Platthy György 1512. évben megjelenvén Vidaföldi Benedek liptómegyei alispán előtt kijelentette, hogy Zahorján nevü községben levő birtokot, mely őt quartalis jusson illeti, Czyn Mihálynak három forintért zálogba vetette «...partem suam, hereditariam que ipsum concernet in possessione Zahorján, jure quartalicio, nobili Michaeli Cyn in florenis tribus... pignori posuisset et obligasset...» Az erről szóló bizonyságlevelet Vidafalvi Benedek alispán 1512. évi május 6-án «...feria quarta proxima post festum inventionis sancte crucis...» Boldogasszonyfalván adta ki.
* Eredeti okirat Bobrovnyiczky László ltárában Rózsahegyen.*
Ezen oklevélből kitünik az, hogy Platthy II. Györgynek anyja I. Györgynek a neje Czyn leány volt, mert ha a zahorjáni birtokrészt mint quartaliciumot öröklés utján birtokolta, azt csak anyja után örökölhette, mint a kinek a fivérei a quartaliciumot természetben kiadták; bizonyitja ezt azon tény is, hogy ezen quartalis birtokrészt Czyn Mihály vette zálogba, a ki mint testvér, sógor vagy legközelebbi vérbeli rokon zálogjogi elsőbbséggel birt, mert ha ez nem úgy lett volna, a zálogba adás ellen bizonyára tiltakoztak volna mindazok, a kik a zálogba vételre nézve a törvények szerint elsőbbségi joggal birtak.
A család történetében a Platthy névvel 1526-ig még egyszer találkozunk II. György
testvére III. Péter személyében, a ki Báthory Istvánnak 1523. évi január 16-ikán «...Sabbatho proximo post festum Epiphaniarum domini...» Budán Szentkereszthi Czyn Mihálynak Ipochháza birtokába való beiktatási ügyében a szepesi káptalanhoz intézett beiktatási parancsában mint nádori ember emlittetik.
* Eredetije Platthy Gyula nagypalugyai ltárában.* Platthy Péter azonban mint szomszéd és érdekelt fél a nádor embereként nem szerepelhetvén, ezen szerepben Felső-Malethyni Jakab müködött, Platthy Péter pedig mint szomszéd és határos birtokos vett részt a beiktatásnál a többi meghivottakkal együtt.
* U. ott.*
Az előadottak nyomán a Platthy család leszármazását Marcheustól 1526-ig a következő nemzedékrendi táblán tüntetjük fel.
A túróczdivéki és nagypalugyai Platthy család leszármazási táblája 1526-ig.Marcheus 1260–1316; Othmár mester 1291–1352 első birtokszerző; I. Péter mester 1293–1352; Fülöp mester 1296–1352; Márton mester 1297–1352; Domokos 1391; I. János 1352; Anda 1365; András 1365; II. Péter 1391–1417 (neje: Csemeházy Erzsébet) 1399 legelőször Plath néven; Bálint 1391–1420; Tamás 1438; I. György 1415–80; I. Miklós 1415; Ráfael 1415–37; Gergely 1420; Dorottya (Divék-ujfalusi Gergelyné); II. György 1481–1518 pozsonyi főispán sopronyi kapitány; II. János 1520; III. Péter 1523 (neje: N. Dorottya); Dorottya 1520 (Marczafalvi Mitoska Orbánné)1899-057![images/1899-00xw17.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw17.jpg)
MAJLÁTH BÉLA.
A CSABI NEMZETSÉG.
(Második és befejező közlemény.)
II.
Gergely (III.) vonala.
Gergelynek három fia maradt: Mihály (I.), György (III.) és Domonkos.
1.
Mihály. 1303-ban szerepel első izben, mely alkalommal rokonaival egyetemben tett panaszára Zalavármegye a Salamonokat megbirságolja.
* Fejér, Cod. Dipl. X/IV. k. 211. l.*
1324 május 24-ikén Domonkos fiaival egyetemben nyilvánitott kérelmére, a vasvári káptalan egy 1287. évi cserelevelet ir át.
* U. ott. VIII. k. 7., 177. l.*
1327 június 11-ikén fivérével Domonkossal s a többi rokonaival egyetemben kibékül a Salamon nembeliekkel.
A kibékülés ezuttal sem volt hosszu életü, mert Harkályi István, Mihály testvérét Györgyöt, a mint egyik birtokából a másikba átment, halálra sebezte s lovait megölte. Mire a főispán Mihály és Harkályi István közt lóháton fegyveres bajvivást rendelt el.
Harkály István a bajvivás elől meghátrált, erre 1328 szeptember 8-ikán kelt itélettel fő- és jószágvesztéssel sujtatott.
* Zala várm. okmtár, I. k. 224. l.*
1330-ban Rezneki Miklós fia Györgygyel perel.
* Fejér, Cod. Dipl. VIII. k. 228. l.* 1332-ben, a királyné egy csepreghi jobbágyának megöletéseért vérdijat fizet.
* U. ott.*
Utoljára az 1335 augusztus 13-ikán kelt oklevélben emlitetik, mely alkalommal a Salamonok s a Reznekiek közt fenforgó ügyben Zala és Veszprém vármegye rendei határoznak.
* Orsz. ltár, Dl. 2955.*
Mihály fia volt Miklós (III.). – 1341-ben tünik fel a Barrabás birtok ügyében kelt országbirói határozatban,
* U. ott.* 1342-ben eladja rokonaival Kebellemellék stb. birtokokat.
* U. ott.*
1344-ben felperesként szerepel «Tóth» Pál lindvai castellanus ellen, Borih birtokába
történt beiktatásnál nyilvánitott ellentmondás miatt.
* Orsz. ltár, Dl. 3700 és 3859.*
1353-ban Lajos király ellenében a főispán oltalma alá rendeli nagybátyjának Györgynek özvegyét.
* U. ott.*
1354-ben nagybátyjával Domonkossal egyetemben, a Mákvai Beke által ellenük folytatott perben megidéztetik.
* Orsz. ltár, Dl. 4458.* 1363 augusztus 17-ikén unokatestvéreivel Herborddal s Lászlóval egyetemben a Salamon nembéli Jánost és társait Csütörtökhely haszonélvezetétől eltiltja.
* Zala várm. okmtár, I. k. 637. l.* Ugyanezen évben tiltakozik Nádasdi Lőrincz és társai ellen, Fényesfölde vétele miatt.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1698. Nr. 121.*
1368 április 27-én pedig Kolgyára András tiltja el a Reznekieket Szent-György eladásától, mivel abban neki is része van.
* Zala várm. okmtár, II. k. 16. l.*
1364-ben a vasvári káptalan előtt Jelkusi Lőrincz, Milleji Lóránd és István bizonyitják, hogy a néhai leánya, illetve anyjuk után nekik járó hozományt és leánynegyedet Miklós, valamint nagybátyja Domonkos, Herbord fiával s Kelemen László fiával egyetemben 80 márka és két szentandrási birtokrészlettel kielégitették.
* Orsz. ltár, Dl. 5278.*
1364-ben Fernekág és Csütörtökhelyen elkövetett hatalmaskodások miatt Lajos király rendeletére Miklós, valamint nagybátyjai Domonkos s Kelemen panaszára Salamonvári János ellen a vasvári káptalan vizsgálatot indit.
* Orsz. ltár, Dl. 5297.*
1368-ban unokatestvérével Herborddal szerepel egy ügyben.
* Orsz. ltár, Dl. 5700.*
Utoljára 1369-ben találkozunk vele, midőn a zalavári konvent előtt Szepetneki Mike fiai Pyder és Gegen igazolják, hogy néhai anyjok Rezneki Lóránd Kolozs özvegye után járó hozományt nekik ötven nehéz márkával Miklós és rokonai megfizették.
* Orsz. ltár, Dl. 5749.*
Miklósnak csupán György nevü fiát ismerik. Első izben az Izsófölde birtokosztály ügyében kelt nádori itéletben szerepel rokonaival: Kelemennel s ennek fiával Lászlóval, továbbá Domonkos fiaival: Herbord, Ferencz és Jánossal egyetemben.
* Orsz. ltár, Dl. 5952.*
1384-ben pedig ellene s Domonkos fiai ellen Lindvai István és János perelnek.
* Orsz. ltár, Dl. 7115.*
Családi viszonyai, valamint halálozási ideje ismeretlen.
2.
György. Györgyről csupán annyit tudunk, hogy 1328-ban Salamonvári István halálra sebesitette. Utódairól nincsenek adatok.
* U. ott.*
2.
Domonkos. Első izben 1324-ben egy cserelevél átirása alkalmával emlitetik.
* U. ott.*
A közös akcziók tekintetében szereplése összeesik fivérével Mihálylyal.
1330-ban rokonaival II. Istvánnal és II. Györgygyel együtt Fényesföldi Poós, Bedech és Márton ellen perel.
* Orsz. ltár, Dl. 2609.* Ugyanezen évben a fenti Istvánnal együtt felperes Fényesfölde birtoka ügyében.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 393. Nr. 29.*
1331 május 9-ikén közte s fivére Mihály közt egyrészről s rokona II. István közt másrészről fenforgó ügyet Csaba alispán elhalasztja.
* Zala várm. okmtár, I. k. 257. l.*
1341-ben Zalavármegye főispánja itélkezik közte s Salamon fia Kopasz közt felmerült ügyben.
* Orsz. ltár, Dl. 3383.*
Ugyanezen évben Baksafalva elfoglalása miatt perel rokona Rezneki Lukács ellen.
* Orsz. ltár, Dl. 3428.*
1342-ben rokonaival Rezneki Kelemennel, II. Istvánnal együtt pert folytat Bód fia János fiai Péter és Kousa ellen.
* Orsz. ltár, Dl. 3508.*
1344-ben Jáhon birtokosa.
* U. ott.*
1353-ban Lueu (?) zálog birtoka miatt perel Mákvai Bekével.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 447. Nr. 32.*
Ez évben Barlanghi László leánya Katics, Zalai Lőkös özvegye, a vasvári káptalan előtt igazolja, hogy az anyja Margit Dominika (Rezneki Olivér leánya) után őt megillető leánynegyedet Domonkos s Rezneki István özvegye Kinige megfizették.
* Orsz. ltár, Dl. 4541.*
1354 november 27-én kelt oklevél szerint Domonkos három márkát köteles fizetni Mákvai Bekének, de mert Beke nem jelent meg, Zalavármegye alispánja ez ügyet elhalasztja.
* Zala várm. okmtár, I. k. 554. l.*
1360 márczius 21-ikén rokonaival együtt a még 1327-ben elhalt II. Herbord összesen 200 márkára becsült javait nyeri.
* Zala várm. okmtár, I. k. 604. l. A birtokok: Reznek, Szentkereszt templommal, Fényesfölde, Széplak, Baksafalva, Szent-András, Borih, Liakfalva, Jakabfijánosfalva, Pósfalva.*
Ez alkalommal érdekelve vannak: I. Kelemen és fia I. László, III. János, továbbá Irsai Pál és fia János.
Ez évben unokatestvérével Kelemennel együtt ellent mond Harkályi Jánosnak, Fényesfölde, Csütörtökhely és Egyedfölde elfoglalása miatt.
* Orsz. ltár, Neo Reg. Acta Fasc. 793. Nro 25.*
Utoljára 1364-ben szerepel a Zelkusi Lőrincz leányát s Milleji Loránd és István anyját illető hozomány s leánynegyed lefizetése ügyében.
* U. ott.*
Domonkosnak négy gyermeke maradt:
(1.)
Herbord. (III.) Első izben Ladaföld stb. birtokoknak 1342-ben történt eladásánál szerepel. Ettől kezdve 1369-ig mit se hallunk felőle. Ez évtől kezdve 1389-ig mindenütt fivéreivel: Ferenczczel és Jánossal együtt fordul elő.
Igy 1369-ben a keréktói nemeseknek ellenük folytatott perében,
* U. ott.* 1371-ben Izsófölde birtokosztály ügyében emlitetnek, ez év június 7-ikén kötött osztályos egyezség alkalmával Szent-György, Légfa, Baksafalva s Jakabfijánosfalva fele részét nyerik.
* Hazai okmtár, IV. k. 209. l.*
1372-ben kelt itélettel Herbord visszanyeri a Salamonvári János által Herbordfalvától Lövőbe áttelepitett jobbágyait.
* Orsz. ltár. Dl. 6052.*
1373-ban Salamonvári János perel ellenük.
* Orsz. ltár, Dl. 6146.*
1384-ben Lendvai János ellen perelnek.
* Orsz. ltár, Dl. 7115.*
1389 január 22-ikén Herbord, valamint fia László és testvérei Fényesföldét átadják Mákvai Pethő s fiainak.
* Zala várm. okmtár, II. k. 229. l.* Herbord ettől kezdve nem szerepel. Egy 1399-ben kiadott oklevélben néhainak mondatik.
Özvegye Rigálcsi Miklós leánya Borbála 1405-ben Rerneki Ferencz özvegyével Kecskedi László leányával egyetemben igazolja, hogy a Reznekiek elkobzott vagyonából az őt illető részt Egervári Mihály megtéritette.
* Orsz. ltár. Dl. 9027.*
Herbordnak négy gyermeke volt: Herbord (IV.) csupán 1388-ban emlitetik a királyi kúria által kiadott birságoló levélben,
* Orsz. ltár, Dl. 7402.* valószinüleg az 1403-iki felkelő hadjáratban esett el. Utódait nem ismerjük. Második fia László (III.) csupán Fényesfölde 1389. évi átadásánál szerepel. Utódai ismeretlenek.
Herbord leányai közül Konstanczia Bucsai Péter neje, kinek fiai 1417-ben a vasvári káptalan előtt igazolják, hogy a néhai anyjuknak, Reznek, Szent-György, Csütörtökhely, Jakabfijánosfalva, Poósfalva, és Légfa után járó hozományt, nekik Egervári Mihály és Balázs megtéritették.
* Orsz. ltár, Dl. 10.567.*
Másik leánya Márta Gelsei Pethő fia Tamáshoz ment nőül.
Kérelmére Zsigmond király 1399-ben a néhai atyja utáni birtokokra fiusitó adománylevelet állitott ki.
* Orsz. ltár, Dl. 8443.*
Domonkos második fia:
(2.)
Ferencz. 1369–1389 közti években részt vesz testvérével Herborddal, az összes közös akcziókban. Önállóan nem szerepel. Özvegye Kecskedi László leánya 1406-ben visszanyerte a Reznekiek elkobzott javaiból az őt megillető hitbéri s hozományi részt.
* U. ott.* Úgy halálozási éve, mint utódai ismeretlenek.
Domonkos harmadik fia:
(3.)
János, szintén csak fivéreivel emlitetik. Nejét nem ismerjük, okleveleinkben csak egy leányáról tétetik emlités. Leánya Margit Sárusdi György neje volt, a kit az Egerváriak 1405 augusztus 17-ikén az elkobzott Rezneki birtokok után kijáró anyai hozomány fejében 25 márkával kárpótolnak.
* Magyar Nemzeti Múzeum ltára.*
Jánosnak fiutódait nem ismerjük. Igy III. Gergely
vonala megszakad. Ezzel áttérünk II. Olivér vonalára.
III.
Olivér vonala.
Olivérnek két gyermekét ismerjük. II. Istvánt és Margit-Dominikát.
1.
István II. Első izben 1327 június 11-ikén Lak birtok visszaadása tárgyában kelt oklevélben fordul elő. Ettől kezdve unokatestvéreivel részt vesz az összes közös akcziókban, 1340-ben I. Kelemen unokatestvérével egyetemben nyilvánitott kérelmére a kapornaki konvent egy 1332-ből kelt határjárási oklevelet ir át.
* Orsz. ltár, Dl. 2748.*
1332 márczius 19-ikén kiegyez Milleji Sidóval Rezneki Jakab fia János megöletése ügyében, mely alkalommal Milleji Sidó magát 10 márka vérdij fizetésére kötelezte.
* Zala várm. okmtár, I. k. 389. l.* 1349-ben közte s a keréktói nemesek közt, Keréktó és Keresztúr községek közti határsértés miatt támadt per folytán, a keréktói nemesek távolmaradásukért megbirságoltatnak.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 438. Nr. 17.*
Ugyanezen évben kiegyezik Kolgyári Pál fia Andrással s István fia Györgygyel, Egyed és Pál megöletése ügyében.
* Orsz. ltár, Dl. 5952.*
1352-ben Kutassi Pál fia János perel ellene.
* Orsz. ltár. Dl. 4299.*
Utoljára 1353 augusztus 15-ikén kelt oklevélben emlittetik.
* Zala várm. okmtár, I. k. 540. l.*
Még ez évben Barlanghi Katics, Zalai Lőkös neje igazolja, hogy II. István özvegye Kinige asszony őt anyja Barlanghi Lászlóné született Rezneki Margit-Dominika után megillető örökrészében kielégitette.
* U. ott.*
2. István nővére Margit-Dominika, Barlanghi László neje, csupán a fenti ügyben szerepel.
Istvánnak nem maradtak utódai, mert birtokait 1371-ben, valószinüleg özvegye halála után unokatestvére Kelemen és fia László, továbbá I. Domonkos és IV. Gergely gyermekei örökölték.
* U. ott.*
IV.
Salamon vonala.
Salamonnak csupán Kelemen fiát ismerjük.
I.
Kelemen mester. Első izben 1324-ben szerepel, egy 1287-ik évi cserelevél átirása tárgyában kelt oklevélben.
* U. ott.*
Részt vesz rokonaival az összes közös akcziókban.
1329-ben Rezneki György és Gergely unokatestvéreivel egyezkedik.
* U. ott.*
Ettől kezdve egész 1340-ig mitsem hallunk felőle. Ez év november 30-ikán a Kebelle helység ügyében kiadott oklevélben szerepel ismét.
* Zala várm. okmtár, I. k. 374. l.*
1341-ben Barrabás birtok ügyében szerepel,
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 382. Nr. 19.* 1355-ben Tamai Lukács özvegye, Erzsébet asszonynak, a II. István hagyatéka után járó leánynegyed ügyében megidéztetik.
1369-ben a Keréktói nemeseknek a Reznekiek elleni perében emlittetik.
Ugyanezen évben a zalai konvent előtt kifizeti Szepetneki Mike fiait.
* U. ott.*
Utoljára 1371 június 17-ikén Rezneki II. István birtokainak szétosztásánál szerepel, mely alkalommal László fiával egyetemben Szent-György és Légfa felét nyeri.
Három gyermeke maradt: László, Mihály és Ilona.
1.
Lászlót először a Ladaföld stb. birtokok eladása tárgyában 1342-ben kelt oklevél emliti.
Ettől kezdve részt vesz atyjával az összes közös birtokügyekben.
Igy 1360-ban Reznek stb. birtokosa rokonaival, hasonlókép 1363-ban rokonaival együtt tiltakozik a Salamonok foglalásai ellen. 1364-ben Domonkos nagybátyjával együtt szerepel. 1371-ben történt osztály alkalmával Szent-György és Légfa felét nyeri, ugyanezen évben Izsófölde birtok osztály ügyében kelt oklevélben, szintén atyjával együtt szerepel.
1383-ban Nádasdy Tamás ellentmondása mellett beiktattatik Pyskolcz birtokába,
* Orsz. ltár, Dl. 14,290.* mely ellentmondás folytán Nádasdy Tamást még ez évben a vasvári káptalan elé idézi.
* Orsz. ltár, Dl. 7045.*
További szereplése ismeretlen, családi viszonyairól nem maradtak fenn adatok. Testvérét:
2.
III. Mihályt csupán Wertner Mór emliti. A magyar nemzetségek cz. művében, 1371. évszámmal, közelebbi adat megnevezése nélkül.
* Wertner, id. m. I. k. 178. l.*
3.
Ilona. 1385-ben már Rajki Péter fia Mihály özvegye,
* Orsz. ltár. Dl. 7126.* mely alkalommal, atyja után örökölt kiskolcsi birtokát (Vas vármegyében) átengedi Egervári Miklósnak s nejének.
Rokona Margit, Kolthai Balázs neje, hasonlókép ez év július 17-ikén Rezneki Kelemen után öröklött hitbéri s hozományi részét átengedte Egervárinak.
* Fejér, Cod. Dipl. X/VIII. k. 187. l.*
Mivel sem I. László, sem III. Mihály maradékait nem ismerjük, Salamon vonala megszakad. Ezzel befejeztük I. Olivér comes ágának ismertetését.
Mielőtt azonban a IV. Gergely fiaitól leszármazott Szentandrási családokhoz visszatérnénk, egy másik, a XIV. sz. közepén feltünő Olivér maradékairól kell megemlékeznünk.
C) Olivér maradékai.Magáról Olivérről a fenmaradt oklevelek nem emlékeznek meg közvetlenül, ezért nem vagyunk abban a helyzetben, hogy maradékait a nemzetségfába beilleszszük.
Fiai közül: Domonkos és Kelemen 1364 április 20-ikán együtt szerepelnek III. Miklóssal, köztük és Salamonvári János közt Csütörtökhely és Fernekág elfoglalása miatt támadt perben.
* Orsz. ltár, Dl. 5297.*
Domonkosnak további viszonyai ismeretlenek. Kelemennek összesen öt gyermeke maradt: László, Mihály, Domonkos, Lóránt és Klára.
1.
László. Első izben 1374 augusztus 7-ikén kelt oklevélben szerepel, mely alkalommal fivéreivel: Mihály s Domonkossal együtt, Szent-György és Himesföld nevü birtokaikat Szentbenedeki Péter és társainak 50 márkáért elzálogositják.
* Orsz. ltár. Dl. 6231.*
1394 május 30-ikán a kir. kuria által megidéztetik.
* Orsz. ltár. Dl. 7954.*
1398 augusztus 7-ikén kelt oklevélben már néhai;
* Orsz. ltár, Dl. 6231.* családi viszonyai ismeretlenek.
2.
Mihály. Csupán Szent-György és Himesföld elzálogositása tárgyában kelt fenti oklevélben szerepel.
3.
Domonkos. Első izben Szent-György és Himesföld elzálogositásánál szerepel. Ettől kezdve 1398-ig mitsem hallunk felőle.
Ez év augusztus 7-ikén a vasvári káptalan előtt Lóránd fivérével egyetemben hat elpusztult s egy elhagyott jobbágytelket, továbbá a néhai testvére tulajdonát képezett telkeket Jakabfijánosfalván s egy nemesi telket Légfalván 28 bécsi márkáért elzálogositott néhai Eőr-Szent-Györgyi Miklós és Pál fiainak.
* Orsz. ltár, Dl. 6231.*
1400 február 16-ikán Zsigmond király neje, Dalkai Jonkár fia Simon leánya, Afra kérelmére, a Cseföldön elkövetett erőszakoskodás ügyében megtartandó vizsgálat iránt Zala-vármegyéhez rendeletet bocsájt ki.
* Orsz. ltár, Dl. 8535.*
Jelentékeny szerepre azonban csak az 1403-iki felkelő hadjáratban való részvétel folytán jutott.
Mint már láttuk, 1403-ban a többi felkelésben részes Reznekiek javaival együtt, Domonkos birtokai is elkoboztattak.
Egervári Mihály azonban, noha Zsigmond király, még ez évben kiadott iktatási parancscsal, előbbi adományát megerősitette,
* Orsz. ltár, Dl. 8895. és 11,603. Az elkobzott birtokok: Reznek, Légfa, Lakos, Jakabfijánosfalva aliter Fenyőföld, Pósfalva, Barrabás, Peternye, Baksafalva, Izsófölde, Szent-András, Csütörtökhely, Hegenfölde, Szt.-György aliter Kisfalud. Ezen iktató levél 1406-ban átiratott. Orsz. ltár, Dl. 8898.* s azokba be is iktattatott, a rokoni köteléktől áthatva, 1404-ben, a vasvári káptalan előtt, kijelenti, hogy az adományozott birtokok egyrészét rokonával, Domonkossal, a kit «nem akar földönfutóvá tenni,» megosztja.
* Magyar Nemzeti Múzeum ltára.*
Hasonlókép megosztotta Rezneki Páris és György elkobzott javait is.
Egervári Mihály ezen valóban ritka szép tette által, mérhetetlen bonyodalmakat idézett elő.
Zsigmond király ugyan a Reznekiekkel eziránt kötött szerződéseit 1409-ben megerősitette,
* Orsz. ltár, Dl. 8973.* azonban a visszaadott nemzetségi javak tulajdonjoga iránt csakhamar egyenetlenségek támadtak a családtagok közt.
Barrabás birtok egy részét Domonkostól (Rezneki) Szentandrási II. Miklós fia György erőszakkal elfoglalta, mire Zsigmond király 1407 június 8-ikán e birtok tulajdonjogának vitás kérdésében a zalai konventet vizsgálat megtartására utasitotta.
* Orsz. ltár, Dl. 24,503.*
1408-ban Domonkos visszaadta Csütörtökhely részeit Egervári Balázsnak.
Egervári Mihály és Balázs ezalatt, Domonkos közbenjártával, a Rezneki család összes nőtagjait az elkobzott javakból nekik járó hozomány, hitbér fejében kielégitették, mire az Egerváriak 1315-ben uj tiszta adományt nyertek az elkobzott nemzetségi javakra.
* Orsz. ltár, Dl. 10,347.*
Domonkosról ezután egy darabig mitsem hallunk. 1421-ben kérésére a vasvári káptalan egy 1408-ban kelt tanuvallomás levelet ir át.
* Orsz. ltár, Dl. 9429.*
1426-ben elzálogosit egyes rezneki birtokrészeket Kávási György fia Miklósnak.
* Orsz. ltár, Dl. 11,844.*
Ez évben Egervári Balázs helybenhagyta a Kávásiakkal kötött zálogszerződéseket, csupán azt köti ki, hogy a 200 frtnyi zálogösszegért birtokait visszaválthassa.
* Orsz. ltár, Dl. 11,797.*
Özvegye, vagyis második neje Ilona 1455-ben a vasvári káptalan előtt igazolja, hogy Reznek után járó hitbérét neki Egervári Balázs fiai megfizették.
* Orsz. ltár, Dl. 14,979.*
Domonkosnak csupán Bongád nevü leányát ismerjük, kinek Szentmihályi Kelemennel kötött házasságából származott fia István 1417 április 29-ikén a vasvári káptalan előtt igazolja, hogy az anyja után járó hitbért s hozományrészt Egervári Mihály és Balázs családjának kifizették.
* Orsz. ltár, Dl. 10,567.*
Domonkossal sirba szállt a Rezneki családnév. Erdélyben ugyan a XVII. században feltünik egy Reznek család,
* Nagy Iván, Magyarorsz. Családai IX. k. 741. l.* mely a magyarországi Reznekfalváról származott volna, közelebbi adatok hiányában nem lehet az összeköttetés felől tájékozást szerezni.
4.
Lóránt. 1398-ben szerepel első izben, 1404 szeptember 2-ikán már özvegye, szül. Baadi Mocskos Klára, igazolja a vasvári káptalan előtt, hogy az elkobzott nemzetségi javak után járó hitbérét, az Egerváriak neki kifizették.
* Orsz. ltár, Dl. 8982.*
5.
Klára Egervári Miklós neje. 1385-ben Rajki Mihály özvegye átengedi neki Kis-Kolcs birtokát.
* Orsz. ltár, Dl. 7126.*
1394-ben fivérével Lászlóval, továbbá Nádasdy Tamással s ennek fiával, végül Mezőlaki Jánossal, a kir. kúria által megidéztetik.
* Orsz. ltár, Dl. 7954.*
Ezzel befejezve Olivér utódainak ismertetését, a IV. Gergely fiaitól leszármazott Szentandrási családokra térünk át.
II. A Szentandrásiak.
Rezneki IV. Gergely fiai közül: Páris és Miklós fia György, valószinüleg azon okból, hogy ősi birtokuktól, Reznektől megfosztattak, a XV. század első éveiben felveszik a Szentandrási nevet, mely név ugyan 1424-ig a Rezneki családnévvel vegyesen fordul elő, ettől kezdve azonban a család tagjai magokat állandóan Szentandrásiaknak, illetve később Szentandrási Páris és Monthornak nevezték.
Zsigmond király 1403-ban megujitotta Egervári Mihály sárvári várkapitány részére tett adományát, s őt Szentandrási Páris és Miklós fia György birtokaiba beiktatni rendelte,
* Orsz. ltár, Dl. 8895.* Egervári Mihály azonban nemes érzületét, melyet Rezneki Domonkossal szemben tanusitott, ezuttal sem tagadta meg.
1406 április 26-ikán a vasvári káptalan előtt, a neki adományozott birtokok egyrészét Szentandrási Párisnak visszaadta.
* Magyar Nemzeti Muzeum ltára. A birtokok: Széplak, Barátülése, Ladateleke, Herborthfalva a Zala folyó mentén és Szent-Keresztegyház mellett két telek.*
Következő évben Páris fia Gergely kérelmére ez ügyben kelt osztálylevelet kiegészitette, s Miklós fia Györgygyel is hasonló szerződést kötött, melyet a király 1409-ben erősitett meg.
* Orsz. ltár. Dl. 8973.*
A Szentandrásiak ezzel visszanyerték ősi javaik egy részét, ellenben az Egerváriak atyjuk eme nemes tettéből kifolyólag számos pert örököltek.
Mig Szentandrási György erőszakkal elfoglalta Barrabás egyes részeit Rezneki Domonkostól,
* Orsz. ltár, Dl. 24,503.* addig Páris fia János pert kezdett az Egerváriak ellen.
Szentandrási Páris fiaival, János, Gergely, Péter, István és Miklóssal együtt 1409-ben elzálogositotta a Barrabás s Peternye birtokokhoz tartozó nemesi telkeket 2 bécsi márkáért az Egerváriaknak.
* Orsz. ltár, Dl. 9515.*
A rossz szomszédság is elég bajt okozott az Egerváriaknak. 1418-ban Szentandrási Páris fia János és társai, Alsó-Lindvai Zsigmond és Illvághi Máté, a Ján nevü birtokon esett állitólagos károk miatt az Egerváriakat a királyi kúria elé idézik.
* Orsz. ltár. Dl. 10,715.*
Mint tudjuk, az Egerváriak megegyezés folytán tiszta iktatást nyertek 1415-ben Szentandrási Páris javaira.
* Orsz. ltár. Dl. 11,603.*
Alig egyeztek ki ezekkel, Szentandrási Miklós fia Györgygyel gyült meg bajok.
Györgyről időközben kiderült, hogy az 1403-iki felkelésben nem volt részes, mire lépéseket tett az elkobzott javai visszaszerzésére. Egervári Balázs és társai erre 1419 október 16-ikán vele szerződést kötöttek, mely szerint a tőle elkobzott javakat Györgynek visszaadják, kikötik azonban, hogy Balázs élte fogytáig azokat megtarthassák, azon érdemek fejében, melyet megótalmazásuk közül az Egerváriak kifejtettek.
* Orsz. ltár, Dl. 10,854. még pedig Baksafalva, Reznek, Pósfalva, Lövő aliter Herbortfölde, Jakabfijánosfalva és Szent-György.* Ezzel a későbbi Szentandrási Monthor család vagyoni jóléte biztosittatott.
Most meg a Szentandrási Páris fiak inditottak pert az Egerváriak ellen. Egervári Mihály Páris fia István panaszára 1420-ban a királyi kúria elé idéztetik.
* Orsz. ltár, Dl. 10,930.*
Következő évben pedig Páris másik fia János kérelmére a király elrendeli, hogy Reznek, Pósfalva, Légfa, Jakabfijánosfalva, Csetelakósa, Szent-András, Baksafalva, Peternye, Barrabás, Izsófölde, Borih, Szent-György, Csütörtökhely, Szent-Iván másként Herbordfölde nevü birtokok ama részei, melyek az eredeti adománylevélben nem voltak felsorolva, neki visszaadassanak.
* Csánki, Magyarország tört. földrajza, III. köt.*
1422-ben Garai Miklós nádor előtt Páris fia Gergely és Egerváry Balázs kiegyeznek.
* Orsz. ltár, Dl. 11,180.*
Következő évben Egervári Balázs beiktattatik, királyi jóváhagyás mellett, Szent-András, Csetelakósa, Peternye, Barrabás, Izsófölde és Borih birtokába,
* Csánki id. m.* miután Páris fia Gergelylyel Szent-András, Csetalakósa, Peternye, Barrabás, Izsófölde, és Borih birtokrészek iránt valahogy kiegyezett.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 715 Nr. 5.*
Szent-Andrási Páris fia Gergely most meg ujból Egervári Balázs ellen kezdett pert az ősi nemzetségi javak ügyében.
* Orsz. ltár, Dl. 11,603.*
A Bánffy leányoknak Reznekre és a többi birtokokra tartott igénye ismét összehozta a peres atyafiakat.
Alsólindvai Bánffy István özvegye már megelőzőleg 1423-ban pert inditott Szentandrási György ellen a Szent-András, Medes és Szombathelyen letelepült jobbágyok ügyében, mely ügyben Szentandrási István és Balázs is több más társaikkal együtt a kir. kúria elé idéztettek.
* Orsz. ltár, Dl. 11,352. és 11,516.*
1427-ben azonban Herczeg Péter, Alányi István és Bánffy Zsigmond özvegye Beatrix, másodszor férjesült Herczeg Péterné és ennek leánya Katalin Szent-György, Kisfalud, Csütörtökhely s a többi javak birtokába történt beiktatás alkalmával nyilvánitott ellentmondás miatt Egervári Balázs és társai Szentandrási György és Páris fiai, továbbá egy másik Páris István és Kelemen fia István ellen pert inditottak;
* Orsz. ltár, Fasc. 11. Nro. 62.*
ez ügyben a kir. kúria 1428-ban ujból megidézte a feleket.
* Orsz. ltár. Dl. 11,988.*
Még a per alatt a Szentandrásiak s a Bánffyak közt viszályok támadtak, utóbbiak felhasználván a zavaros viszonyokat, eleget garázdálkodtak.
1433-ban Szentandrási György, Herczeg Péter s több más nemessel egyetemben, az elkövetett hatalmaskodások ügyében vizsgálatot kért.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1551. Nr. 40.*
Alig fejeződött be a Bánffy leányok ellen sikerrel vitt birtokper, ismét szemben találjuk egymással az Egervári s Szentandrási családokat.
1438-ban a király parancsára a kapornaki konvent azon ügyből kifolyólag, hogy a Szentandrási Páris fiak: István, Péter, Miklós továbbá néhai Gergely fia Bertalan és Péter fia György, néhai Szentandrási Gergely azon részbirtokait foglalták el erőszakkal, melyeket Egervári Balázs országbirói itélettel visszanyert.
* Orsz. ltár, Dl. 13,230.*
Ez ügyben a király 1439-ben a vármegyét uj vizsgálat tartására utasitja. A per későbbi sorsáról nem emlékeznek meg az oklevelek.
* Orsz. ltár, Dl. 13,344.*
Ezen birtok-perek közepette, lassan, szinte észrevétlenül fejlődik ki a család két ága. Szentandrási György fiától a Szentandrási Monthor család, melynek szerepléséről a XV. századbéli oklevelek elég bő adatokat nyújtanak, Páris fiaitól a Páris család származott le, melylyel csak a XVI. század első éveiből kelt oklevelekben találkozunk ismét.
A) A Szentandrási Monthorok.A család tulajdonképeni őse Szentandrási György fia Miklós, a ki 1453-ban első izben használja a Monthor nevet.
Ez évben zálogba vette Lengyeli Tordai Istvántól és testvérétől Lengyelt 40 arany forintért.
* Orsz. ltár, Dl. 14,523.* 1463-ban Szenterzsébeti Therjék Györgytől azon négy mindszenti elpusztult jobbágytelket s összesen 48 hordó bort termő szőlőt veszi zálogba, 13 arany forintért, melyeket Therjéknek Tordai István 12 arany forintért elzálogositott.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 403. Nr. 44.*
1464-ben a király kúria itéletet hoz a Debréthei testvéreknek ellene, valamint társai Pethri János és Bertalan keresztúri plébános ellen, Tordai Lukács fiainak Mindszent, Lengyel és Csőzi birtokába történt beiktatásnál nyilvánitott ellentmondás miatt.
* Orsz. ltár, Dl. 20,437.*
Úgy látszik Monthor Miklós valamely hütlenségi perbe keveredett, mert 1466-ban Mátyás király ez alapon Bánujfalu zálogbirtokára a Bánffy testvéreknek adománylevelet állitott ki.
* Orsz. ltár, Dl. 16,435.*
Későbbi szerepléséről nem tudunk semmit. 1496-ban már fia szerepel.
Valószinüleg testvére volt azon Monthor János, a ki Kálazfalvai Thaba András és Gáspár által megöletett, ezeknek özvegyei ellen az országbiró a vérdij ügyében vizsgálatot rendelt el.
* Orsz. ltár, Dl. 20,723.*
Miklós neje Zsófia volt, kitől három fia származott: János, Pelbárt és Miklós.
János – úgy látszik atyja birtokszerzési hajlamait örökölte.
A Debrétei Tordai örökösök ellene Kökényes-Mindszent, Thordafalva és Lengyel birtoka ügyében folytatott perben 1496-ban egyezséget kötöttek, mely alkalommal fenti javak Monthor János és Tárnok Gáspárra ruháztattak át.
* Orsz. ltár, Dl. 20,437.*
Az Egerváriakkal még a XV. század közepén megkezdett birtokperek tekintetében az akkori viszonyok a Monthor család előnyére alakultak.
I. Ulászló király 1441-ben az Egerváriak birtokait, mivel ők a pártütő Szécsieket támogatták, Gersei Pethő Jánosnak adományozta, ez adománylevél aligha hajtatott vége, mert az Egerváriak továbbra is megmaradtak a nemzetségi javakban.
Egervári László bánnak a XV. század utolsó éveiben bekövetkezett halálával családja hanyatlásnak indult; mig az Egervári rokonok az örökség megszerzésén viszálykodtak, Monthor János és a Szentandrási Páris családbeliek,
I. Ulászló király adománylevelére hivatkozva, nádori adománylevelet eszközöltek ki a Csabi nb. részjószágokra, mely adománylevél alapján Monthor János, továbbá Páris László, Pelbárt és Miklós 1501-ben beiktattattak Reznek, Jakabfijánosfalva, Pósfalva és Légfa birtokába. Ezen beiktatás ellen az Egerváriak a kapornaki konvent előtt tiltakoztak.
* Orsz. ltár, Dl. 21,046.*
Ezen tiltakozás folytán a kapornaki konvent 1503 szeptember 17-ikén maga elé idézte Szent-Andrási Monthor János és testvéreit Pelbártot s Miklóst, időközben azonban Monthor János 1503 deczember 2-ikén királyi adománylevelet állitott ki a fenti javakra.
* Zala várm. jegyzőkönyve a vasvár-szombathelyi székeskáptalan levéltárában.*
Ezen királyi adomány-levél alapján Monthor János s rokonai az ősi nemzetségi javak birtokába megerősittettek, s még ez évben azokon megosztoztak.
* Reissig család ltára.*
Hasztalan tiltakozott az ellen Egervári Bereczk tinnini püspök a vasvári káptalan előtt 1504-ben,
* Orsz. ltár, Dl. 22,248.* ámbár a káptalan részére kiadta a Reznek, Szent-György stb. javakra vonatkozó adományleveleket, mindazonáltal Szentandrási Monthor János és rokonai megmaradtak a tényleges birtokban.
* Reissig család ltára.*
1506-ban ez ügyben a kapornaki konvent ismét maga elé idézi Monthor Jánost anyjával s nejével Ilonával egyetemben.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1018. Nr. 53.*
Ez alkalommal Telekessi Mihály az Egerváriak megbizásából 16 napig törvényben állott, a Szentandrási Monthorok nem jelentek meg. Mivel azonban magokat kimentették, a király őket ujból a törvény elé idézteti.
* Reissig család ltára.*
Monthor János ezuttal szerepelt utoljára. Özvegye Ilona 1524-ben uj királyi adománylevelet eszközölt ki Kaczorlaka, Dusnak, Kissziget Szent-Miklós, és Peleskefő zálogbirtokára; még ez évben ezenkivül Ferdeszigete, Homokkővár, Berrencze, Blantha és Felső-Oroszton birtokába lett beiktatva.
* Vasvár-szomb. káptalan ltára, statutionales.*
Fiai: Tamás és János 1525-ben osztoznak atyjok testvérének Miklósnak leányával Zsófiával, férjezett Cziráki Istvánnéval. Ez alkalommal Zsófia a mindszenti és csúzi részbirtokokat nyerte.
Zsófia az osztálylyal nem volt megelégedve, még Szent-Andrásból is részt követelt. Egyelőre beérte a tiltakozással, a pert örökségkép fiára hagyta.
Monthor János emlitett fia közül János magtalanul halt el. Tamás a mohácsi vészt követő időben János király pártjára állott s az öröklött zálogbirtokokon kivül számos zálogbirtokot szerzett. Ezek közül Kaczorlaki Kaczor Albert és Therjék István többet elfoglaltak. Ezen erőszakoskodások ellen 1529-ben a vasvári káptalan előtt tiltakozott.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 558. Nr. 10.*
A mint János király pártjának szerencse-csillaga hanyatlott s Monthor Tamás is elköltözött az élők sorából, özvegye még az ősi javak háborithatlan élvezetében sem maradt meg.
1534-ben János király Zala vármegye oltalma alá rendelte az özvegyet, Bánffy János özvegye és Nádasdy Ferencz foglalásai ellenében.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1565. Nr. 50.*
Ez azonban nem sokat segitett, mert Monthor Tamás javai csakhamar a rokonok s a szomszédok közprédájának lett kitéve.
Az Egerváriak pedig 1536-ban Ferdinánd királytól, a Csabi nemzetségi javakra, noha azokba még 1533-ban Nádasdy Tamás iktattatott be, uj iktatási parancsot nyertek.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1565. Nr. 57. és 634. Nr. 10.*
Az Egerváriak nem sokáig örvendhettek a Csabi nemzetségi javaknak, mert azokba 1558-ban Nádasdy Tamás iktattatott be.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 568. Nr. 5.*
Monthor Tamás özvegye született Ákosházi Sárkány Anna, másodizben Szeghi Györgyhöz ment nőül.
Férjével együtt 1543-ban Cziráki György a királyi kúria elé idézteti néhai Monthor Tamás birtokai (Baksafalva, Péternye, Izsófölde, Barrabás, Lengyel, Csözi, Zagorhida, Szent-András, továbbá a Sopron vármegyei Agyagos és Lak) után anyját Monthor Zsófiát megillető hozomány ügyében.
* Zala várm. konvent, Elench. 647. l.*
Monthor Tamás egyetlen kiskoru leánya ez évben perel Armándi István és János ellen, Tordafalva elfoglalása miatt.
* U. ott.*
Ez évben már férjnél is találjuk, férjével Gönyőfalvi Segeth Györgygyel együtt birtokába veszi Mindszentet, Csözit és Baksafalvát.
Ez ellen Bánffyné Székely Margit panaszt emelt, s a király ez ügyben a kapornaki konventet küldi ki vizsgálatra.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1566. Nr. 30.*
1544-ben, e vizsgálat következtében, férjével együtt Baksafalva teljes birtokába iktattatik, rokonai: Szentandrási Páris János, Miklós, Bóra férjezett Szecsődy Gáspárné, Kálóczfalvai Thaba Ferencz és Bánffyné Székely Margit ellentmondása mellett.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1566. Nr. 36.*
Kilencz évig mit sem hallunk felőle, 1553-ban már második férjével Csombord Mátyás nádori főjegyzővel együtt, a kir. kúria elé idéztetik Bunyafalvai Szegedi György, Ebergény melletti szőllejének elfoglalása miatt.
* Zala várm. konvent, Elench. 574. l.*
Monthor Magdolnának ez utóbbi házassága, főleg a nemzetségi javak visszaszerzése tekintetében volt előnyös.
A pénzszükében levő rokonok a hatalmas összeköttetésekkel biró s befolyásos főjegyző ellen mit sem tehettek, igy Szentandrási Páris János és Miklós beérték azzal, hogy Izsófölde, Barrabás, Baksa, Peternye, Szent-András és Mindszenten levő részjószágokat eladták az új házasoknak, mely szerződés ellen ugyan a Páris családbeli leányok: Anna, férjezett Forintos Péterné, Margit, férjezett Eötvös Istvánné tiltakoztak,
* Vasvári-szombathelyi székeskáptalan jegyzők. 534. l.* azonban ez mitsem akadályozta Páris Miklós és Jánost abban, hogy a Monthor Tamás utáni örökséget képező részbirtokokról le ne mondjanak.
* U. ott. 1560. év.*
Csombord Mátyás most még Kis és Nagy-Lengyel birtokát igyekezett megszerezni.
* Zala várm. konvent. Elench. 1557. év, 1955. l.*
Ezen sikeres birtokügyek befejezte után, az új házasok pásztoróráit Szecsődy István, a lentiivár kapitánya, Páris Bóra fia zavarta meg.
Ő már régóta számitott a Monthor javakra; ismerte a nemzetség korhadni kezdő Monthor-ágának szerződését a Páris családdal, mely szerint, az egyik család kihaltával, annak összes javai a másikra szállanak.
Most arra törekedett, hogy ezeket magának megszerezze.
E végből 1562-ben, a vasvári káptalan előtt, hasonló adoptionalis szerződést kötött Szent-Andrási Páris Miklóssal s Jánossal.
Monthor Magdolna azonban nem egyezett bele ezen szerződésekbe, s hogy a nagy költséggel megszerzett nemzetségi javakat utódai számára biztositsa, férje királyi adománylevelet eszközölt ki a Monthor Tamás után öröklött birtokokra,
* Vasvári káptalan, Donat.* sőt 1563-ban Csombord nevü birtokba is beiktattattak.
* Zala várm. konvent. Elench. 1545. l.*
Szecsődy István és testvérei pedig ellentmondásaikkal elutasittattak.
A mindszenti kúriába azonban mindezen birtokügyek sikeres lebonyolitása, nem hozott boldogságot.
Monthor Magdolna már ekkor sem szerette férjét, kihez csak az érdek csatolta, de sokkal jobban bántotta, hogy a nagy gonddal visszaszerzett javaknak nem volt örököse.
Egyetlen fia 1562 körül elhalt, lelketlen emberek felásták Mindszenten a sirt, mire felháborodva e gonoszságon, nem volt többé maradása otthon, hanem felváltva Lakon, Sopronban, Pozsonyban és Bécsben tartózkodott.
Sopronban ismerkedett meg Debreczeni, másként Dávid Györgygyel, férje hivatalnokával.
A tapasztalt kalandornak nem sok fáradságba került Magdolnát elcsábitania, mire elhatározta, hogy Sopronban marad.
Férje azonban mit sem tudott e viszonyról. 1565-ben a pünkösdi ünnepek alatt, Kávássi Jób házában előfordult családi jelenetek
* Tanuvallomásik a Vasvári-szombathelyi székeskáptalan levéltárában, 1566. év 5. lap.* folytán Debreczeni Györgynek el kellett távoznia Csombord Mátyás mellől.
Ugyan még ez évi november 9-ikén megjelent Csombord Mátyásnál, egy hivatal elnyeréséhez kérve pártfogását.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 654. Nr. 4.*
Majd egykori urát innen Lakra (ma Répcze-Lak
Vasmegyében) követte; itt azonban összezördült vele s november 13-ikán eltávozott.
Hat nappal később (november 19-ikén) az est homályában, Csombord Mátyást az ablakon keresztül egy ismeretlen tettes puskagolyója halálra sebesitette.
A gyilkosság nagy feltünést keltett, mig a közvélemény a gyilkost Debreczeni személyében kereste, Magdolnát is bünrészességgel vádolták.
* A gyilkossági perre vonatkozó iratok: Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 656. Nr. 10–14.* Kávássi Jób, egyrészt ama szoros baráti köteléknél fogva, mely őt a meggyilkolthoz fűzte, de másrészt a kincstár javainak szaporitása tekintetében is, nagy hévvel látott a bünösök fölkutatásához.
1566 januárjában, a vasvári káptalan és a helytartóság hivatalnokainak jelenlétében megtartott tanuvallomások hatása alatt, Debreczeni György és egy sereg gyanús egyén letartóztatása rendeltetett el.
Magdolna, kit már Kávássy Jób igaztalan támadása, s a vasvári káptalan előtt lefolyt tanuvallomások megtörtek, nem érte meg, hogy magát a biróság előtt tisztázza. Kávássi Jób 1566 május 16-ikán kelt levelében néhainak irja.
Hihetőleg ama méreggel vetett véget életének, melyet Mihályfi Imre gazdatisztjével hozatott Bécsből.
Halála lényeges változással volt a gyilkossági per kimenetére.
A rokonok, kiknek érdekükben állott a nagy örökség megszerzése, mindent elkövettek Debreczeni tisztázására.
Therjék Tamás, Szecsődy István valóságos küzdelmet fejtettek ki Kávássi Jób ellen.
Sikerült is nekik Debreczenit tisztázniok a szörnyü vád alól, a kit a pozsonyi biróság, miután a gyilkosság Cziráki Mátyás dénesfalvai jobbágyára, Molnár Mihályra bizonyult be,
* Orsz. ltár, Neo Reg. Acta Fasc. 655. Nro. 8.* 1567 deczember 13-ikán tisztitó esküre itélt.
* Orsz. ltár, Neo Reg. Acta Fasc. 656. Nro 12.*
Debreczeni György, 25 nemessel együtt, 1568 november 5-ikén tette le ezen esküt. A rokonok viszanyerték Monthor Magdolna örökségét.
Csakhogy Szecsődy István az osztálylyal – a per sikeres befejezését saját érdemének tudván be, – nem volt megelégedve; ezzel azután megkezdődött közte s a Páris családbeliek közt az egyenetlenkedés, melyet alább bőven fogunk ismertetni.
B) A Szentandrási Páris család.A Szentandrási Páris családról a XV. század második feléből csupán annyit tudunk, hogy 1458-ban a Csányi és a Csébi Pogány családokkal együtt pallos jogot nyertek.
* Csánki, id. m. III. köt.*
A XVI. század első éveiben a Monthor család által, az Egerváriak ellen folytatott perekben találkozunk ismét e család tagjaival.
1501 május 15-ikén Páris Pelbárt, László és Miklós is beiktattatnak az ősi javakba.
* U. ott.*
Azonban Egervári Bereczk, a nemzetségi javak elfoglalása miatt 1504 márczius 9-ikén úgy Páris Bartholomeus fiai: Herbort és Miklós, mint Imre fia Miklós ellen tiltakozott.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 563. Nr. 28.*
Herbord és Miklós mindazonáltal a kapornaki konvent által 1505 február 23-ikán beiktattattak Szent-András, Peternye, Izsófölde, Borih és Széplak birtokába, az Egerváryak tiltakozása mellett.
* Orsz. ltár, Dl. 21,402.*
Ezen ellentmondás következtében Páris Miklós és Herbord a Monthor család tagjaival egyetemben, a kir. kúria elé idéztettek.
* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 1018. Nr. 53.*
Még ez évben ez ügy II. Ulászló király elé került, azonban ezuttal sem hozatott érdemleges határozat.
* Orsz. ltár, Dl. 21,613.*
A mohácsi vészt megelőző időből, 1513-ban eszközölt összeirás szerint, a Páris család Szent-Péteren s Szent-Andráson birt egy-egy jobbágytelekkel.
***
A mohácsi vészt követő korban, a század elején szerepelt családtagok közül először Páris Miklóssal, Imre unokájával találkozunk.
1549-ben a vasvári káptalan előtt, Nádasdy Tamás gróf erőszakoskodásai ellen tiltakozik.
* Vasvári-szombathelyi káptalan ltára, Elench. 92.*
Öt év mulva, a Páris család leánysarjai tiltakoznak ellene, azon okból, mert ősi birtokait Csombord Mátyásnak eladta.
* U. ott.*
Páris Miklós ősi birtokait azáltal igyekezett pótolni, hogy ő is foglalt, a hol tudott. 1556-ban Hosszulovasi Eötvös Istvánné perelt ellene, a Csupp folyón levő malom elfoglalása miatt.
* Zala várm. konvent. Elench. 1102.*
Ekkor azonban veszedelmes versenytársa akadt sógorának fiában.
Mint láttuk, Páris Bórát, Szecsődy Gáspár vette el, kinek hozományát, az amúgy is megfogyott birtokokból nem tudták egyhamar a testvérek kiadni.
Szecsődy Gáspár még a 40-es években elhalt, fia István úgy segitett magán, hogy az elhalt Páris Imre és Bernát Peternye és Szentandrás helységekben levő javait 1557-ben elfoglalta.
E miatt támadt pert 1558-ben kötött egyezséggel igyekezett kiegyenliteni;
* Vasvári-szombathelyi káptalan ltára, 241.* de ezen egyezségnek nem sok foganatja lett.
Páris Miklós és János 1560-ban nádori adománylevelet nyertek a Peternye, Izsófölde, Szent-András és Baksa helységekben levő részbirtokokra, s azokba a zalavári konvent által be is iktattattak.
* Vasvári-szombathelyi káptalan, Don. és Zala várm. konvent Elench. 801.*
E birtokokat azonban még ez évben eladták Csombord Mátyásnak, és Monthor Magdolnának.
* Vasvári káptalan, Prot. 186.*
Szecsődy István erre, hogy a Szent-Andrási családoktól remélt örökségtől végkép el ne essék, 1562-ben Páris Miklós és Jánossal adoptionalis (örökbe fogadási) szerződést kötött.
* Vasvári káptalan, Prot. 200.*
A számitó Szecsődiek ez alkalommal is saját érdeküket tartották szem előtt. Igy Páris Jánost és fiát Györgyöt a pusztahelyi birtokokra vonatkozó örökbefogadási szerződésből, miután tőle utódok származtak, kihagyták.
* Reissig család ltára.*
Ezen atyafiságos szerződések daczára is kénytelen volt Páris János ellenük a Kerka folyón levő malmok elfoglalása miatt perelni.
Tudjuk, hogy Monthor Magdolna e szerződésekbe nem egyezett bele, de a rokonok közül is többen, közte Páris Kata, Baghodi János neje tiltakozott.
Igy a Szecsődyek egyenlőre mitsem érhettek el, de Monthor Magdolna halála az egész ügynek más irányt adott. A fiskus a lefoglalt jószágokat, közte a szentandrási kúriát, visszaadta a Páris családnak.
Szecsődy István méltán elvárhatta, hogy a gyilkossági perbeni szereplését kellőkép honorálják, de időközben Páris Margitot vette el s igy most kettős igénynyel birt.
A visszaadott birtokok közül Szecsődy István és Páris család 1568-ban együtt eladta Izsóföldét Anheraiter Jánosnak s nejének.
* Vasvári-szombathelyi káptalan ltára, Prot. 20.*
Páris Miklós még ez évben nádori adományt nyert Czuppra s abba Szecsődy Istvánnal együtt, beiktattatott.
* U. ott, Don.*
Szecsődy István ezalatt egész csendben birtokába vette Baksát, majd Peternyét és Csombordot, neje után pedig Szent-András egyrészét.
Miután Monthor Magdolna életében örökbefogadási szerződést nem köthetett, most fia javára kérte magát Szent-András részbirtokába megerősitetni. – Ez sikerült is neki, – mire a Páris családbeliek «nem fukarkodtak az ellentmondásokkal». Páris György ellentmondásának következtében Szecsődy elesett Szent-András birtokától.
Hogy azonban a veszedelmes perlekedőt megbékitsék, Páris György, ki tudja hányadszor, 1570-ben egyezséget köt Szecsődy Istvánnal.
* Vasvári-szombathelyi káptalan ltára, Prot. 127.*
1573-ban ujra tiltakozni volt kénytelen Szecsődy ujabb foglalásai miatt. Ez évben Páris Miklós elhalt. Hagyatéka ügyében fia János csakhamar összeveszett mostohájával, Nádasdy Erzsébettel.
* Zala várm. konvent, Elench. 2064.*
Nádasdy Erzsébet, rövid idő mulva (1574-ben) Csuppi Miklós deákhoz ment nőül. Az uj férjnek első sorban a kikosarazott kérőket kellett kielégiteni.
A szentandrási kúriát és halastót Szecsődy Istvánnak ajánlották fel, ki azt el is fogadta. 1577-ben pedig Szentandrási másként Biró Mártonnal egyezkedett.
* Zala várm. konvent, Elench 166.*
Páris Miklós, első házasságából származott János fia utoljára 1586-ban szerepel.
* Vasvár-szombathelyi káptalan, 239.* Utódai sem maradtak.
Miklós testvérének Jánosnak Chiaba Kata nejétől két fia született: Miklós és György.
1578 augusztus 10-ike körül tartott határjárás alkalmával, úgy János fiai, mint a fent emlitett Miklós fia János tiltakoztak Szecsődy István foglalásai ellen. Mig a Barrabáson, Páris János fiai s Szecsődy István közt ugyanekkor kötött szerződés a status quot tartotta fenn.
De ennek sem volt sikere, mert 1579-ben ujból tiltakozniok kellett Szecsődy István ujabb foglalásai ellen.
Szecsődy István 1580-ban perelt utoljára Páris György ellen.
* U. ott.* 1581-ben már néhai s a vasvári káptalan hasonnevü unokája részére gyámot rendel.
* U. ott. 61. l.*
Szecsődy István halála megváltoztatta a helyzetet; az elfoglalt Monthor-féle javak Páris Jánosra, s ennek halálával unokatestvérére Györgyre szállottak.
Egyenlőre szünet állott be a peres atyafiak közt.
Szecsődy István hasonnevü unokája, a ki úgy látszik a hadi pálya iránti előszeretet mellett, nagyatyja peres hajlamait is örökölte, azzal terelte magára a figyelmet, hogy 1598-ban nádori adománylevelet állittatott ki a Monthor-féle részjószágokra, mely adománylevél ellen a család utolsó fisarja: Páris György február 6-ikán tiltakozott.
Minthogy elöregedett, ez év márczius 9-ikén végrendelkezett, melyben összes javait egyetlen leányára Évára hagyta.
***
A törökök előnyomulása a XVI. század végén mindegyre aggasztóbb mérveket öltött.
Kanizsa eleste után kisebb portyázó csapatok száguldoztak a közeli falvakba.
1600-ban a szentandrási váracs is felégettetett egy portyázó csapat által.
Az őrség elmenekült, a jobbágyok pedig a Kerka, Czupp és Illvág patakoktól övezett területre menekültek.
A szentandrási kúriához tartozó birtok uratlanná vált.
A Páris család fisarjai ekkor már nem éltek, Miklós még 1596-ban egy portyázó csapat áldozata lett, György is elhalt, özvegye Csébi Pogány Kata Falussy Jánoshoz ment nőül, Éva leányával biztosabb helyre költözött.
Szecsődy István ez alkalmat felhasználta. Az elhagyott birtokokat elfoglalta s azok birtokában 1610-ben megerősittetett.
Hasztalan tiltakozott, ezen eljárás ellen Páris György özvegye.
Az erőszakos férfiun győzött az asszonyi furfang.
A másodizben özvegygyé lett Páris Györgyné 1611 augusztus 29-ikén eladta Papuk, másként Kovács Mártonnak, Páris Éva gyámjának az elfoglalt birtokokat.* Vasvár-szombathelyi káptalan ltára, Prot. 86.*
Erre Szecsődy István is meghökkent, forditott egyet a dolgon s mint kérő kopogtatott be Pogány Katánál, ki, bár öreganyja is lehetett volna, s már két urát temette el, örömmel fogadta férjéül azt a férfiut, ki oly sok keserű órát szerzett neki.
Szecsődy István elérte azt, mire nagyatyja egy emberöltőn hiába törekedett, beleülhetett, legalább egyidőre, az összes fenmaradt nemzetségi javakba.
Páris Éva, miután mostoha testvéreivel az öröklött birtokokon megosztozott, előbb Hollóssy Mihály, utóbb Szilassy István neje lett.
Utoljára 1660 január 18-ikán szerepel, mely alkalommal, vejével Pukich Péterrel Szent-Andráson három jobbágytelket zálogosit el a Takács családnak.* Reissig csal. ltár.*
Páris Évával sirba szállt a Csabi nemzetség. Találunk ugyan Páris családokat Horvátországban, Adamoveczi (1528–1532) és Glavniczei (1529) előnévvel.
Az előbbi család tagjai 1641–1677 közt is szerepelnek.* Orsz. ltár, Neoreg. Acta, Fasc. 686. Nr. 14. és 682. Nr. 21. stb.* A Csabi nemzetséggel való összeköttetésük nem állapitható meg.
A Csabi nemzetség genealogiája.I. Gergely a XIII. század közepén.; I. Olivér comes a keszi-i fegyveresek parancsnoka a Rezneki család őse; II. Gergely † 1287 előtt; Tamás † 1273; Bikács 1263; I. Herbord comes 1273–1292 megöletett 1326-ban a Rezneki család őse; I. Miklós 1287–1292; III. Gergely 1287–1292; I. István 1287; II. Olivér 1287–1292; Imre 1287; II. János 1287; Salamon 1287; II. Herbord 1324–1335 † 1337; I. Jakab 1326; I. Mihály 1303–1335; III. György 1328; I. Domonkos 1324–1364; II. István 1327–1353 † 1353 (özv. Kinige 1353); Margit Dom. 1353 (Barlanghi László); Kelemen mester 1327–1371; III. István (Kövér Margit) 1352; II. János † 1342; Lukács 1327–1341; V. Gergely † 1353; Margit (Milleji Sidó) 1338–1342; III. Miklós 1341–1369; V. György 1364–1398; III. Herbord 1342–1389 † 1399 előtt (Rigálczi Borbála) 1405; III. Ferencz 1369–1389 † 1405 előtt (Kecskedy László leánya) 1405; IV. János 1369–1389; Margit (Sárusdi György) 1405; III. Mihály 1371; I. László 1342–1383; Ilona 1385 (Rajki Mihály özvegye); IV. Herbord 1388; III. László 1389; Konstanczia (Bucsai Péter) 1405–1417; Márta 1399 (Gersei Pethő fia Tamás); Rezneki Olivér a XIV. század közepén; I. Domonkos 1364; Kelemen 1364; György 1303–1346 † 1347 előtt; Gergely 1303–1351 † 1354 előtt (Margit 1351–1353) † 1354 előtt; Erzsébet (Szent-Lászlói Adorján fia Tamás) 1384; László 1374–1394 † 1394; Mihály 1374; II. Domonkos 1374–1426 † 1426 1. Dalkai Afra 1400 2. Ilona özvegye 1455; Lóránt 1398 † 1404 el. Baadi Mocskos Klára 1404–1411; Klára Egervári Miklós 1385–1394; Péter 1342–1353; Leány (Irsai Pál); III. János 1350–1369; II. Miklós 1342–1358; Kozma 1358–1371; III. Olivér 1353–1371; II. László 1353–1358; III. István 1353–1371; Páris 1371–1409 felveszi a Szentandrási nevet, utódai a Páris fiak; András 1353; Ilona 1351–1353; Klára 1351–1353; Bongád Szentmihályi Kelemen özv. 1417; II. Domonkos 1371; György 1364–1433 felveszi a Szentandrási nevet; István 1371 (?); János 1406–1439; Gergely 1403–1439; Péter 1406–1428; Gergely vagy György 1438–1439; István 1406–1439; János 1428; Miklós 1409–1439; György 1427–1439; «Monthor» Miklós 1453–1464 a Szent-Andrási Monthor család őse (özvegye Zsófia 1506); János (?) † 1498; Péter; Imre; Bertalan deák 1439; Pelbált 1501; László 1501; Herbord 1504; Miklós 1504; János 1496–1506 (Ilona 1506–1524); Pelbárt 1503; Miklós 1503; Zsófia (Cziráki István) 1520; Imre † 1557 el.; Bernát † 1557 el.; Kata (Baghodi János); Miklós 1501–1508; Mihály; Miklós 1544–1562 (Nádasdy Erzsébet második férje Csuppi Miklós deák 1574); János 1562–1580 †; István 1568; János 1554–1570; Péter 1574 (Chiaba Kata 1570); Bóra (Szecsődy Gáspár 1560); Miklós 1560–1598 †; György 1560–1598 (Csébi Pogány Kata 1598–1613); Éva 1589–1660 (1. Hollóssy Mihály 2. Szilassy István); Tamás 1525 † 1534 előtt (Ákosházi Sárkány Anna † 1543 előtt); Magdolna (1. Gönyőfalvi Segesd György 1543–1544 2. Csombord Mátyás 1545–1565); János 1525 †1899-070![images/1899-00xw18.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw18.jpg)
A családfán, melylyel adatainkat befejezzük, feltüntetve a nemzetség elágazásait, foglaljuk össze nehány sorban négy százados multjának főbb eseményeit.
A nemzetség megalapitói hirtelen tünnek fel, s a hadipályán szerzett érdemeik fejében emelkednek, a zalai várjobbágyokból a nemesség sorába.
A király iránti hűségük közel egy századon át véres küzdelemre utalja őket ama kor pártütő főurai s azok csatlósai ellen.
A XIV. században az ősi javak a mindinkáb szétágazó nemzetség tagjainak nem voltak képesek megélhetést biztositani.
Állandó birtokperek támadnak ebből, úgy a nemzetségi tagok, mint rokonaik s szomszédaik közt.
A Zsigmond király elleni felkelés megfosztja őket az összes ősi javaktól.
Bár Egervári nemes tette kárpótolja némileg az elvesztett birtokokat, mindazonáltal a nemzetség régi jólétét visszanyerni nem képes. Egyes ágak teljesen letünnek, s a XV. században, e nemzetségből kiváló Páris és Monthor családoknak csupán az ősi birtokok romjai maradnak meg.
A Monthor család utolsó női sarja, Magdolna, egy gyilkossági per áldozatává lesz.
A Páris család az előbbit ugyan egy századdal túléli, azonban történetét csakis az ősi javak foszlányainak megmentése feletti küzdelem képezi.
Bár a nemzetség korának kiváló családaival – a Nagymartoniakkal, Egerváriakkal, Alsó-Lindvai Bánffyakkal, Nádasdyakkal – volt rokonságban, közpályán szereplő férfiut nem adott a hazának.
Nem tartom mindazonáltal haszontalan fáradságnak, emlékét a feledéstől megóvni, hogy ezáltal néhány ujabb adattal gyarapithassam a magyar nemzetségek történetét.
Ifj. REISZIG EDE.
A SZIRMAY CSALÁD CZIMERES LEVELE.
(Szines hasonmással.)
A SZIRMAY CSALÁD CZIacute;MERE 1417-BŐL.
I.
Megint egy Zsigmond-kor czimeres-levéllel van alkalmunk hazai diplomatikánk e nemű emlékeit gyarapitani. A Szirmay család eddig ismeretlen czimeres-levele ez, melyet Zsigmond király Konstanczban 1417 június 27-ikén adott Szirmay Pál fiának Györgynek – ki a királyt Isztriában, Lombardiában, Burgundiában, Franczia-, Angolországban, Hollandiában s Németországban kisérve, kiválóan kitüntette magát – s általa osztályos atyafiainak, u. m. Péter fiának Péter tisztelendő úrnak, a királyi levéltár (capella regiae maiestatis) őrének, továbbá János fiának, Miklósnak, Péternek és Pálnak, Domokos fiainak, Antalnak és Jakabnak, végül Fábián fia János fiainak, Jánosnak és Domokosnak. Nagy Iván munkájából (X. köt. 740. l.) tudjuk, hogy a Szirmayak családfáján ezek egyike sem ismeretlen.
Maga a czimeres-levél, melynek rajzát sikerült hasonmásban is bemutatjuk, a Szirmay családnak ez ideig Kassán őrzött s mostanában örök letéteményül a Magyar Nemzeti Múzeumba került levéltárában maradt fenn. A levéltár ez időszerinti tulajdonosa, szirma-bessenyői Szirmay Andor a családjára oly nagy jelentőségü oklevelet egyelőre magánál tartva, a legnagyobb készséggel bocsátotta Szily Kálmán akad. főtitkár rendelkezésére, kinek szivességéből közöljük itt rajzát és szövegét.
Még csak azt jegyezzük meg, hogy az oklevélről a királyi pecsét erőszakosan le van szakitva; az erőszakos müveletnek a hártya is áldozatul esett s két darabra szakadt. Mindazáltal a szöveg, melynek alsó része is ennek következtében le van válva, egészen ép s minden vonása tisztán kivehető.
Hangzik pedig ekképen:
Commissio propria domini regis.
Sigismundus dei gratia Romanorum rex semper augustus ac Hungarie, Dalmatie, Croatie etc. rex. Omnibus Christi fidelibus tam presentibus, quam futuris, presentium notitiam habituris salutem in eo, qui dat
regibus regnare et victoriose triumphare. A claro lumine throni regii velud e sole radii nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia a regia dignitate sic dependent, ut non sit dare alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat regie dignitatis. Sane ad universorum tam presentium, quam futurorum notitiam harum serie volumus pervenire, quod fidelis noster Georgius filius Pauli de Zirma celsitudinis nostre accedens presentiam, propositis et recensitis et suis fidelibus servitiis et fidelium obsequiorum gratuitis meritis sincerisque complacentiis utique acceptis et laudandis, quibus ipse in Istrie, Lombardie, Burgundie, Francie, Anglie, Hollandie et presentibus Alamanie regnorum partibus nobis et sacro dyademati ac nostre celsitudini a longinquis temporibus in prosperis nostris agendis et adversis persone et rebus suis non parcendo indefesse complacere studuit reddiditque se gratum et acceptum, arma seu nobilitatis insignia in presentium literarum nostrarum capite depicta maiestati nostre exhibendo, ab eadem maiestate nostra eadem arma seu nobilitatis insignia sibi et per eum honorabili viro domino Petro filio Petri, custodi capelle nostre maiestatis, necnon Nicolao, Petro et Paulo filiis Johannis, Anthonio et Jacobo filiis Dominici ac Johanni et Dominico filiis Johannis filii Fabiani fratribus suis condivisionalibus de eadem Zirma ipsorumque Georgii, Nicolai, Petri et Pauli, Anthonii et Jacobi ac Johannis et Dominici heredibus et prosteritatibus universis et
(tollhiba ex
helyett) liberalitate nostra regia dari et conferri humiliter et devote supplicavit. Unde nos annotati Georgii gratis affectibus intuentes obsequiorum merita, quibus studiis diligentibus ac indefessis hactenus erga nostram claruit maiestatem cottidieque claret et inantea eo quidem studiosius clarere poterit, quo se et suos sentiet singularioribus honorum gratiis decoratos, animo deliberato et ex certa nostra scientia eisdem Georgio, Nicolao, Petro et Paulo, Anthonio et Jacobo ac Johanni et Dominico ipsorumque heredibus et posteritatibus universis ad prefati Georgii supplicationis instantiam prescripta arma seu nobilitatis insignia hic depicta et pictoris magisterio distincte descripta virtute presentium conferimus, ymo de habundantiori plenitudine nostre gratie ad maiorem prelibatorum Georgii, Nicolai, Petri et Pauli, Anthonii et Jacobi ac Johannis et Dominici suorumque prosteritatum ac heredum nobilitatis gloriam proprio motu concedimus, damus et elargimur, ut iidem necnon heredes et posteritates ipsorum universe nate et nasciture hec arma seu nobilitatis insignia, prout presentibus literis circa principium appropriatis coloribus diversis inserta pictura denotat et declarat, ammodo inantea in preliis, hastiludiis, torneamentis et omni exercitio militari gestare valeant pariter et deferre. Gaudeant igitur favore regio et de tanto munere singularis gratie antefati nobiles necnon heredes et posteritates ipsorum universes merito exultent tantoque fideliori studio ad honorem regium eorundem inantea solidetur intentio, quanto ampliori favore preventos se Conspiciunt munere gratiarum. Presentes autem premissorum memoriam perpetuam cum pendenti secreto nostro regio sigillo quo ut rex Hungarie utimur, prelibatis Georgio ac domino Petro custodi, necnon Nicolao, Petro et Paulo, Anthonio et Jacobo ac Johanni et Dominico eorundemque Georgii, Nicolai, Petri et Pauli, Anthonii et Jacobi ac Johannis et Dominici heredibus predictis universis duximus concedendas. Datum Constancie, in die festi beati Ladislai regis, anno domini millesimo quadringentesimo decimo septimo, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. tricesimo primo, Romanorum vero septimo.
A Szirmay család itt bemutatott czimereslevelével a Bárczay Heraldikájából ismert Zsigmond-kori czimeres-levelek száma 67-re, a mohácsi vész előttiek száma pedig 152-re szaporodik.
BOROVSZKY SAMU.
II.
Középkori czimeradományaink két csoportba sorozhatók. Egy részükben valamely ujonnan nemesitett, vagy már régebben nemes, de czimertelen család nyer czimert. Ebbe a csoportba tartozik Zsigmond-kori armalisaink legtöbbje. Vannak aztán olyanok, a melyekkel a király egy már régen használt családi czimert adományoz, igazabban erősit meg. Az ősök önkényesen, senkitől sem kérve s kapva engedelmet, fölvettek egy képet czimer gyanánt s ezt a tulajdonukat képező jelvényt az utódok szükségesnek látták az uralkodó által megerősittetni.
A czimerviselés szokásának első korszakában ki-ki tetszése szerint választhatott czimert, nem korlátozva, csupán a czimer egyéni természetéből folyó azon szabály által, hogy már valaki által birtokolt czimerképet felvenni nem szabad. A ki abba a helyzetbe jutott, hogy czimerre lett szüksége, az az első neki tetsző alakot rávésette a pecsétnyomójára, ráfestette paizsára, s ráhimeztette öltönyére, minden magasabb jóváhagyás nélkül. Azonban ez a szokás úgy a XIV. század elejétől kezdve lassanként megváltozott. Ez idő tájban a királyi tekintély és hatalom nagyon megnövekedett; az uralkodók, a kik hosszu ideig csak névleges hatalommal birtak dusgazdag, nagy birtoku hűbéreseik fölött, valódi urakká válnak. A fejedelem isten helytartója, fölötte csak a pápa áll; ő minden jognak, minden tulajdonnak és kiváltságnak forrása. Ennek a nézetnek a következményeként lett a czimeradományozás is királyi joggá. Nemességet már előbb is csak az uralkodó adhatott; most már a nemesség attributumát, a czimert is ő adja. A fejedelmek tudják, hogy ez valamikor másként volt, s épen ezért szükségesnek látják hangoztatni, hogy egyedül ők vannak jogositva
a czimerhordás engedélyezésére. Zsigmondnak majdnem minden armalisában benne van ez a mondat: «A claro lumine throni regii, velut e sole radii, nobilitates legittimo iure procedunt
et omnium nobilitatum insignia a regia dignitate sic dependent, ut non sit dare alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat regie dignitatis.» Ebben van kifejezve a XIV–XV. század felfogása, a mely az előző századokétól merőben különbözik.
Különben csak fel kell ütnünk Bartolust «
de insigniis et armis», hogy lássuk, mint gondolkozott e tárgy felől a kor gyermeke. «Habere arma – olvassuk a kilenczedik fejezet czimében – ex concessione principis prodest, quia aliis praefertur, et non potest ab alio prohiberi.» Az adományozott czimer szerinte becsesebb az önkényesen fölvettnél, még ha ez utóbbi ősi eredetü, régen használt lenne is, mert amannak a birtoklása bizonyitható, viselésétől senki sem tilthatja el tulajdonosát, még abban az esetben sem, ha kitünne, hogy a királytól adományozott czimerrel valamely más nemzetség már régebben élt. Ha ketten pörlekednek valamely czimer birtokáért, föltétlenül az leend előnyben, a ki királyi adomány gyanánt birja azt.
Erre a felfogásra támaszkodva kért 1417 június havában Konstanczban a király kiséretében levő Szirmai Pál fia György az uralkodótól czimert. Zsigmond megemlitvén a kérelmező hüséges szolgálatait, örömest teljesiti a jogosult óhajtást. A nagy érdemek, melyeket György urfi Isztriában, Lombardiában, Burgundban, Hollandiában, Franczia-, Angol- és Németországban a király oldalán szerzett, bizonynyal nem állottak egyébből, mint hogy segitett a sokat utazó és nagy kisérettel járó Zsigmond udvari népének számát növelni, itt-ott lándzsát tört idegen országbeli lovagokkal a sürün tartott vitézi tornákon, vagy talán ép vidám mummerájokon, dalidókon nyerte meg hajlandóságát a mulatságot kedvelő fejedelemnek. Mert a czimereket többnyire nem hadi vagy politikai érdemekért osztogatták. Megesett, hogy egy háromnapos vadászat után, a hol bizony csupán ártatlan őzeknek, szarvasoknak ontották vérét, csak úgy hullott az armális; hét is esik egy napra. Meg aztán a legtöbb armális kelte összeesik a nürnbergi, konstanczi és római ünnepélyekkel, tornákkal, világosan megmutatva, hol kell a czimeradományok okát, eredetét keresni.
A czimert, mondja a Szirmay-czimerlevél és vele a legtöbb hasonló oklevelünk szövege, a kérelmező bemutatta a királynak s úgy kérte annak adományozását. Az udvarnál mindig volt ilyen esetekben kihez folyamodni. A király kiséretében egész serege járt a heroldoknak, persevantoknak, a kiknek a czimer-komponálás mesterségük volt. Ott voltak a cimerariusok, valami közép-lények a festő és a herold közt, a kik a plasztikus sisakdiszeket készitették, a pajzsokra, lótakarókra, zászlókra ráfestették a czimereket. Nem hiányzott egy-két gyakorlott miniator sem, a kikre a kanczelláriának volt szüksége. Ezekhez fordultak a czimert kérők; ezek szerkesztették meg az uj czimert vagy öntötték megfelelő formába a régi jelvényeket. A mikor aztán a királyi jóváhagyás meg volt nyerve, s az oklevél kiállitását elrendelő parancs a kezében volt a kitüntetettnek, akkor ezzel együtt a czimer-tervet is elvitte a kanczelláriába. Itt hozzáértők megbirálták, nem hibás-e, főleg nem egyezik-e meg valamely már régebben adományozott czimerrel. Ha nem merült fel semmi kifogás és ha a fél az irásért, festésért, pecsételésért járó taksákat lefizette, kiadták a függő pecsétes diplomát. Az is megesett, hogy nem volt elegendő pénze a nemes urnak, s akkor bizony üresen maradt a czimerkép helye, mint például a Bossányiak birodalmi czimer-levelében.
Régibb pecsétek hijján nem tudjuk eldönteni, ősi czimer volt-e az, a melyet Szirmai György Zsigmondnak bemutatott, vagy ott született meg Konstanczban, talán ép
Kunigsperg Jánosnak, czimernöki nevén
Ungerlant-nak, minden magyarországi heroldok királyának agyában. Talán nem járunk messze az igazságtól, ha az utóbbit hiszszük. Azt mondani is fölösleges, kivált mióta Komáromy András jeles munkája a Szirmayakról megjelent, hogy a Rák vitézről való históriát nem lehet összeköttetésbe hozni a czimerrel. Egy magát a régi, szép nemzetségbe becsempészett, nagyzási hóbortban szenvedő ember koholmánya volt az egész, a melyet fölemlegetni sem érdemes. Ennek a soha sem létezett ősapának az emlékére bizony nem vették fel sem 1417-ben, sem azelőtt a Szirmayak a rákos czimert. Valószinüleg annak előtte nem is
volt czimerük. Ha a hiteles családfát vizsgáljuk, rájövünk, hogy a nemzetség XIV–XV. századi tagjai közt még szolgabiró sem igen akad, annál kevésbbé magasabb országos méltóságot viselő ember; a legelőkelőbb talán az armálisban emlitett Péter volt köztük, a királyi levelesház egyik őrzője, deáki tudományban jártas papi ember. Minek lett volna tehát nekik a czimer? Pecsétjük bizonynyal nem volt, a mire rávésették volna; okleveleket ők maguk nem adtak ki, osztozásaikat, örökbevallásaikat a káptalan, a konvent vagy az alispán foglalta irásba s látta el pecsétjével. Holmi czimeres zászló, szőnyeg, üvegablak vagy efféle házi butor ebben az időben középrendü magyar embernél bizony nem igen akadt. Tornákon pedig, a hol még ezeken kivül a czimerre szükség lett volna, György előtt aligha forogtak a szirmai nemesek. Itthon sohasem is tartották a czimert a nemesség elengedhetetlen attributumának.
Hanem mikor György ur külső országokban járván, tapasztalta volna, hogy a németek, olaszok s egyéb idegen nácziók között minden valamire való embernek, még a városi polgároknak is van czimere, bizony megrestellette a maga szükölködő állapotját s a király urtól armálist kért magának.
A czimer motivuma érdekes és szokatlan. Egy virágos koszorut tartó főtt rák, a mint kiemelkedik a vizből, (mert ezt jelképezi az alsó, fekete pólyával megrakott ezüst mező). A mi Zsigmond-kori armalisaink bővelkednek az efféle különös, szinte humoros jelvényekben. Ilyen például az Eresztvényi Ferencz lángon piruló csukája, vagy az Olsvay Mátyás sakkfigurája, a Moghi-czimer szarvason lovagló asszonya, a Dabi Mihályéban levő három fog s az Aszuvölgyiében látható szeliditett, tánczra szoktatott medve.
Ezek a czimerek, ép úgy mint a vadászati jeleneteket vagy emblemákat mutatók (pedig a legtöbb Zsigmond idejebeli ilyen) bizonyára nem örökitenek meg valamely vitézi cselekedetet, hőstettet, hadi érdemeket.
* Vannak sokan, a kik a czimer-szimbolikát az úgynevezett czopf-heraldika találmányának tartják. De nagyon tévesen. A czimer maga is szimbolum, s alakjainak, ábráinak magyarázata, jelentéssel való felruházása ép oly régi, mint az egész intézmény. A középkor embere mindig bizonyos okból vett fel valamely képet czimerébe, a mint azt a sok beszélő-czimeren kivül a minnesängerek dalaiból bőséges adatokkal bizonyitjuk.* A Szirmay György rákja nem mint élő állat ábrázoltatik, tehát nem tulajdonságaival szimbolizál. Egyszerüen emlékeztethet valamely dus fejedelmi lakomára, hol a szépen diszitett tálon fekvő, hatalmas főtt tengeri rákot ép György urfi nyujtotta oda a királynak.
A czimerábra, bár mint festmény nem tartozik a szebbek közé, kompoziczióját nézve csinos és tetszetős. A czimer arányai jók, szerkezete kifogástalan, szinei jól vannak megválogatva. Mázai ellen nem tehetünk kifogást, tudva, hogy a középkori heraldika a szinre fém és fémre szin elvét csakis a mesteralakokra vallotta, de még itt sem mindig tartotta meg. Természeti alakot tetszés szerinti mázú alapon ábrázolt. Ezt figyelembe véve, az előttünk fekvő czimeren nem találhatunk kifogásolni valót. A kék szinű, ezüstbélésű takaró határozottan igen jó izlésre mutat, ellentétben a sokszor négy-öt szinben tarkáló sisaklebbentyükkel.
Nem igen tudnók ez idő szerint megmondani, melyik kiadott vagy ismert Zsigmond-kori czimerábránk festőjétől származik a Szirmay armális képe. Legjobban hasonlit még hozzá a Kőszeghy László 1415-ik évben ugyancsak Konstanczban kelt czimerlevelének ábrája. Ha egykor nagyobb számu kiadott czimerkép áll majd rendelkezésünkre, talán képesek leszünk az egyes festők működése idejét is megállapitani s feleletet adhatunk olyan fontos kérdésekre, hogy p. o. rendes udvari czimerfestők, vagy esetről-esetre felfogadott miniátorok készitették-e az armalisok képeit.
A Szirmay czimer egyik érdekes darabja középkori festett czimerképeink diszes sorozatának. A családnak közel fél ezredéves ereklye; de valamennyiünknek szép emlék abból a rég elmult daliás időkből, a mikor a magyar nemesség ifju vitézei nem csak pompájukról, bőkezüségükről, hanem arról is hiresek voltak Európa-szerte, hogy értenek hozzá, mint kell a jó német és olasz lovagokat a koronás végü lándzsával kibillenteni a magas torna-nyeregből.
VARJÚ ELEMÉR.
MAGYAR KÖRIRATU PECSÉTEK A XIV. ÉS XV. SZÁZADBAN.
(Két szövegrajzzal.)
Volt sok csapást átélt nemzetünknek egy igen gyászos s nagyon hosszan tartó korszaka, amelyben a faji sajátságaira tulságosan is büszke magyarság ép azt a kincsét dobta el magától, melyel hivalkodnia leginkább kellett volna s amely nemzetiségének legfőbb támasztékát képezte: zengzetes, ősi nyelvét. Még nem is olyan régen mult el; akár hányan vannak még, a kik megélték. Fajunk sohasem volt közelebb a végromláshoz, soha nem ment át nagyobb válságon, mint akkor, midőn szokásba jött a magyar nyelv mellőzése, elhanyagolása, sőt lenézése, amikor az uri rend szégyelt a «paraszti» idiomával élni, a tudósok, bölcsek, törvényhozók pedig egyenesen kijelentették, hogy ez a nyelv hivatalosan hasznavehetetlen.
Szerencsére azok, a kik minden módon igyekeztek nemzetünket belehajtani a megsemmisülésbe, mohóságukban tulságosan erőszakos eszközökhöz folyamodtak. Az erőszak a régi tulajdonaiból makacsságát még megőrzött népünkben üdvös ellenhatást szült. A magyarság felébredt az álomból, a mely már-már halálos dermedésbe volt átmenendő. Felismerte lassanként, mekkora kincset bir nyelvében. S megkezdődött az ujjászületés, megindult az ujjáalkotás munkája.
Azok, a kik a hosszu elhanyagoltatás alatt hátramaradt és megromlott nyelvünk felujitásán s fejlesztésén buzgólkodtak, megkezdték a kutatást az ősidőkből származó emlékek után. Nem volt olyan kicsiny töredék, nem egy sornyi régi irás, a mely ne keltett volna örömet a buzgó buvárok között. De az eredmények nem álltak arányban a fáradozással s a lelkesedéssel. Egy Toldy bámulatos képzelő erejére volt szükség, hogy a csekély maradványokból csak halvány, vázlatos képet is lehessen alkotni az ősi műveltségről, nyelvről és irodalomról. S ebben a képben alig volt megfogható valóság; a találgatás, a sejtés, a képzelet szövedéke az egész, a mit a «s
zent öreg» az ő ellenállhatatlan agitáló képességével a köztudatba beleoltott.
Igaz, vannak dolgok, a miket bizonyitani sem kellett, a miket sugall a józan ész s irott adat hijján is elfogad a gondolkozó elme. Ki kételkedne azon, hogy őseink a megtelepedés idejében magyarul beszéltek, vagy hogy a nép zöme nyelvünkkel élt az egész középkoron keresztül? De joggal kérdhetjük például, hogy a tatárjárás után, mikor a magyarul beszélő uri rend nagy része elpusztult, elterjedt-e ujra nyelvünk olyan mértékben, mint azelőtt? Vajjon az a nemesség, a mely az idegen eredetü királyok alatt oly sok fényes haditettel örökitette meg emlékét, magyarul beszélt-e? Származása szerint több volt benne az idegen eredetü, mint a magyar elem. Magyar volt e nyelvére nézve az a királyi udvar, melyben a főméltóságokat csupa idegenből ideszaladt urak viselték? Volt e városaink közt csak nehány is, a melynek lakói, elöljárósága tiszta magyar volt, a melynek falait nem németek vagy olaszok rakták?
Ilyen kérdésekre kerestek feleletet azok, a kik a fellendülés korában a mult idők történetének felkutatásán fáradoztak s ezek foglalkoztatják elsősorban ma is müvelődéstörténetünk buvárait. S ezekre lehet legnehezebben feleletet kapni. Az a nehány darab, a mit nyelvünk emlékei gyanánt ismerni tanultunk, nagyon egyoldalu képet nyujt. Középkori nyelvmaradványaink alig egy-két kivétellel egyházi, vallásos tárgyuak s csak azt mutatják, hogy az alsóbrendü nép, a női zárdák kevéssé művelt lakói s egy-két «együgyü» barát magyarul nyerték lelki táplálékukat. Mind ezen emlékek csak irodalmiak. Diplomatikai nincs köztük, a XV. századból mindössze
egy darab, a Vér András záloglevele, ez is a század legvégéről. Nincs ezen kivül egyetlen királyi vagy magán okirat, egyetlen missilis levél, egy sornyi törvényes végzés, a mely magyarul volna. Valóban, nincs mit csodálkozni rajta, hogy akadtak hazafiak, kik ezt látva, nyelvünket a hivatalos használatra alkalmatlannak vallották. Kiki ismerte a királyainktól s magánosoktól bőségben fenmaradt latin, német, cseh, olasz, sőt franczia és angol okiratokat és leveleket, de ki látott tőlük csak egy sort is a XVI. századot megelőző időből magyarul?
Ezek a dolgok már magukban véve is nagyon elszomoritók, hát még összevetve a külföld állapotaival. Nem is szólunk arról, hogy a román nyelvü országokban már a középkor dereka óta használatos volt a nemzeti nyelv az oklevelekben, csak arra mutatunk rá, hogy a legkisebb délszláv ország is tud legalább nehány ilyen fajta emléket felmutatni.
Nem igen van rá remény, bár a lehetőség kizárva nincs, hogy diplomatikánk valamikor egy fejezetet szentelhessen a magyar nyelvü okleveleknek. De némi szerény kárpótlásul van egy másik speczialitása, a mely eddig nem forditottak kellő figyelmet: a magyar köriratu pecsétek.
Külföldön a nemzeti nyelvü pecsétköriratok nem tartoznak a ritkaságok közé, s nem is tulajdonitanak nekik nagy fontosságot. Ott, a hol a honi nyelvü okiratok is közönségesek, könnyen érthető a nem latin nyelvü pecsétek gyakori volta. Franczia-, Olasz- és Spanyolországban már a XIII. század elején elterjedtek. Először a deviseken, jelmondatokon fordul elő sürübben a nemzeti nyelv, s ezekről megy át a czimek- és nevekre. Németországban a XIII. században általában kevés akad, de a következő század közepétől kezdve, kiváltkép a városi polgárság körében nagyon elszaporodnak a német feliratu pecsétek. De nem csak a polgárok, fejedelmek, uralkodók sem ragaszkodtak a latin nyelvhez s különösen a német köriratu titkos- és gyürüpecsétek épen nem ritkák.
Nálunk ezekkel az érdekes emlékekkel eddigelé keveset foglalkoztak. A mellőzést két okra lehet visszavezetni. Egy részt ritkaságuknál fogva kikerülték a figyelmet, másrészt pedig művelődés-történeti jelentőségeiket nem ismerték fel. Toldy volt talán az egyetlen, a ki nagy jelentőségüket észrevette, de ő mindössze csak egy középkori darabot ismert, a Szalay Ágoston gyüjteményében levő
vámosi pecsétet. Ez volt az első közismertté vált középkori magyar köriratu pecsét, melynek ábrája azonban csak 1860-ban látott világot az Akadémiai Értesitő I. kötetében.
Mig XVI–XVII. századiak csapatostól kerültek elő s tétettek közé, addig a középkoriak publikálása nagyon lassan haladt előre. 1855-ben, az épen megindult
Magyar Történelmi Tár első kötetében Lugossy József kettőt adott ki, a
Gerlistyei Jakabét és a
Tárnok Péterét, mindkettőt 1500-ból. Utána Szalay Ágoston közleménye következik «Nehány magyar köriratu pecsétről.»
* Akadémiai Értesitő. A philos.-törvény- és történettudományi osztályok közlönye. I. k. 1860. 48. l.* A nemzeti emlékek szorgalmas gyüjtője a birtokában volt magyar köriratu pecsétnyomókat ismertette, köztük egyet állitólag a XIV., egyet pedig a XV. századból. Az elsőbb azonban nyilvánvalóan későbbi, ha ugyan nem hamisitvány. A
Századok XIV. folyamában művelődéstörténetünk fáradhatatlan buvára, Radvánszky Béla báró egyszerre három magyar köriratu pecsétet közölt, mindhármat családi levéltárából, még pedig olyanokat, a minőkről a lelkes Toldy Ferencz aligha mert álmodni, kettőt a XV. század elejéről s egyet a XIV. század végéről. Utánna azonban csak még egy felfedezésről számolhatunk be: Csánki Dezső a Történelmi Társulat máramarosmegyei kirándulása alkalmából, 1889-ben, a Szilágyi-féle nevezetes oklevélgyüjtemény egyik darabján ráakadt
Dolhay Szaniszló 1419-iki pecsétére. A felfedező a kirándulás emlékkönyvében ismertette az érdekes emléket; ábráját pedig a
Turul XI. kötetében nyomatta le Petrovay György.
Ennyi jelent meg eddig mindent összevéve 1500 előtti magyar köriratu pecsétekről, legfeljebb még Nagy Gézának az Archaeologiai Értesitőben
* Uj folyam, XIII. k. 432. l.* megjelent czikkét számithatjuk ide, Jánus főur gyürüjéről. Ez a pecsét-gyürü lapján egy diadémos emberfőt mutat, körötte ezen felirattal IANUS. Semmi kétségünk sincs az iránt, hogy a gyürün olvasható név a Johannes-nek magyaros alakja s mivel a gyürü minden valószinüség szerint még a XII. századból való, ez tartotta volna fenn a legrégibb magyar köriratu pecsét emlékét. Mégis mellőzzük jelen összefoglalásunknál, mert koránál fogva annyira távol esik a többiektől, hogy mint kétségtelen kivételt, nem szabad következtetések alapjául venni.
Az eddig ismert s hitelt érdemlő magyar köriratu pecsétek rövidre összevont lajstroma a következő:
1380 körül.
Kazai Kakas László függőpecsétje. Átmérője 19 mm., kerek, mezején csucsives
pajzsban álló hárslevél, (a Rátold nemzetségének czimere). Körirata majuskulákkal:
![images/1899-00xw20.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw20.jpg)
A pecsét eredetije egy az 1380 körüli évekből való, keltezetlen oklevélen a Radvánszky bárók sajó-kazai levéltárában van. Ábrája s leirása a Századok, XIV. évf. 484. lapján.
Az oklevél, melyen e nevezetes pecsét függ, teljesen magán-jellegű; benne a már élemedett koru Kakas László mintegy végrendelkezik, utasitást adván fiainak, hgy a csak 1376-ban nádori itélettel viszanyert nógrádmegyei birtokait Megyert és Lapasdot miként védelmezzék rokonaik foglalási törtekvései ellen. Semmi nyoma sincs, hogy László úr valamilyen hivatalt viselt volna s igy pecsétje tisztán magán-pecsét.
1405–1422. Forgács Péter gyürüpecsétje. 25 mm. átm., kerek; koczkázott mezején csőrsisak, rajta sok ágú koronát viselő, két befelé fordult holdsarló által kisért női mellkép. Körirata minuskulákkal:
![images/1899-00xw21.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw21.jpg)
Közölve egy 1412-iki, a sajó-kazai levéltárban őrzött oklevélről ábrában is, a Századok XIV. foly. 485. lapján. A közlő talán a hibás rajzú ábra által félrevezetve igy olvasta a feliratot:
G(imesi) Forgatcch Peter, holott az első betü világosan S, a Forgács-név hetedik betüje pedig hosszu .
A pecsét több példányban ismeretes, a legrégibb Forgács Péternek, mint nyitramegyei alispánnak 1405-ben kiadott egyik okiratán van. A Kakas Lászlóénál tehát annyival érdekesebb, hogy nem pusztán magán használatra van szánva, hanem hivatalosan kiadott okiratokon is szerepel.
1415–1423. Perényi Péter gyürüpecsétje. Átm. 19 mm., kerek. Rajta jobbra forditott, kis lebbentyüjű csőrsisak, ezen pedig a Perényiek szárnyas saslábak közé helyezett emberfeje. A nem nagy művészettel vésett pecsét kicsiny ábráján azonban inkább egy farktollas szárnynak látszik a ritka czimerkép. A majuskulákkal vésett körirat igy hangzik:
![images/1899-00xw22.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw22.jpg)
A két előbbivel együtt közölte Radvánszky Béla báró a Századok XIV. foly. 485. lapján egy, családi levéltárából való, 1415. évi oklevélről. Megvan ez a pecsét Perényinek számos országbirói kiadványán az 1415–24 évekből.
Ez az eddig ismertek közt a legfontosabb, mert a birodalom egyik első méltóságának, az országbirónak hivatalos iratokon használt, hiteles pecsétje. Érdekességét fokozza a köriratában használt magyar tulajdonitó eset: Sigillum Perényi Péteré.
1419. Dolhay Szaniszló pecsétje. 30 mm. átmérőjű, kerek, rányomott viaszpecsét. Közepén csúcsives, két oldalt kissé kikanyaritott pajzs, benne felfelé fordult, nyillal átlőtt holdsarló, két-két keresztecskével környezve, alatta kürt. A szokatlanul, a paizs csúcsánál kezdődő minuskulás körirat:
![images/1899-00xw23.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw23.jpg)
Ismertette egy, a Szilágyi István gyüjteményében levő okiratról Csánki Dezső, a Történelmi Társulat máramarosmegyei kirándulásának emlékkönyvében. (Budapest, 1889.) Az oklevél az oláh eredetü Dolhay Szaniszlónak, a ki különben Máramarosmegye egyik legelőkelőbb földbirtokosa volt, 1419-ből való alispáni kiadványa. A pecsét ábrája a Turul XI. folyamában a 131. lapon látható.
A Dolhay Szaniszló pecsétje után egy hosszú időszakból egyet sem tudunk felmutatni. A legközelebbi magyar köriratu pecsét 1487-ből való s Vámos községé volt. Átmérője 32 mm. Mezején Alexandriai Szent-Katalin látható, jobbjában a törött kerékkel, baljában karddal, szokott jelvényeivel. A körirat durva alaku kapitálissal:
VAMOSI • PECZET • 1487.
A pecsétnek rézből való, igen gyarló vésetü tipáriuma maradt Szalay Ágoston gyüjteményében volt. Kiadatott az Akadémiai Értesitőben. (Történettudományi osztály, I. k. 1860. l.)
Ez ellen a pecsét ellen azonban sulyos gyanuokok merülnek fel. Az a kor, a melyből állitólag való, sem ilyen betüket, sem ilyen számjegyeket nem használt. Különösen a számok, köztük nevezetesen a négyes és a hetes szokatlanok. Az elsőt a XV. században , a másodikat formában használták. Lehet azonban
az is, hogy a tipusokat csak a metszet készitője, Karacs forgatta ki igazi alakjukból. Igy, a mint a közkézen forgó ábrán látható, a pecsétnyomó csak a XVI. század készitménye lehet s a rajta levő 1487. évszám vagy egy régibb pecsétről van átvéve, vagy, mint az szokásban volt, a község egyik nevezetes privilegiuma megnyerésének idejét mutatja. Legkorábbi lenyomata is csak 1593-ból való, ennél régebbi okleveleken nincs nyoma. Minden esetre nehéz helyes itéletet mondani, az eredeti megtekintése nélkül.
A XV. század legutolsó évéből való két érdekes pecsét a Gerlistyei Jakabé és Tárnok Péteré. Mindkettő egyazon okiratra van nyomva, egy 1504-ben, Illés próféta napja előtti csütörtökön, Orsován kelt pergament-levélre, melyet Gerlistyei Jakab és Macskási Tárnok Péter szörényi bánok adtak ki, bizonyos szerémmegyei nemesek pörében.
* Az oklevél kiadva a Magyar Történelmi Tárban, I. k. 177. l.*
A két pecsét a Magyar Történelmi Tár I. kötetében látható fametszet szerint egészen egyforma nagyságu, átmérőjük 22 mm. A Gerlistyeiének mezején hármas halomba tüzött, hold és nap által kisért latin kereszt van; körirata csinos kapitális betükkel:
LACOB • ISTENEK • RABIA • 1• 5 • Ez •
A Tárnok Péter hasonló művű pecsétjének közepét egy felhőből kinyuló s virágos ágat tartó emberi balkar foglalja el. Körirata.
PETER • ISTENEK • RABIA • 15 • EZ •
Gerlisthey vagy Gerlistyei Jakab, a Gerlicziek egyik ősapja, 1495–1508. közt viselte a szörényi bánságot előbb, körülbelül 1504-ig, Macskási Tárnok Péterrel, innen kezdve Bélai Barnabással. Úgy látszik, Lugossy által ismertetett pecsétét úgy ő, mint társa, csak ritkán, talán kizárólag fontosabb, patens okleveleik megerősitésére használták. Legaláb az általunk látott okleveleken mindkettőjüknek ettől merőben külömböző, kicsiny, felirás nélküli gyürüpecsétje van. Miután azonban a Lugossy közölte oklevél hitelessége ellen semmiféle alapos kétséget felhozni nem lehet, a pecsétek hiteles és eredeti voltát is el kell fogadnunk.
A két pecsét felirása szokatlan és teljesen külömbözik az e korbeli magyarországaikétól. Hanem jól illik a délszláv eredetü s talán még szokásaiban teljesen meg nem magyarosodott két főurhoz. Úgy látszik, mintha egyenesen oroszból vagy szerbből volna forditva. Nagyon valószinünek tartjuk, hogy a két urnak volt is hasonló feliratu, czirill-betüs typariumja s ez után készitették a magyart.
A magyar köriratu pecsétek sorozatának végére hagytuk a Szalay által XIV. századinak tartott Abafi Miklós-féle pecsétnyomó leirását. Lenyomata nem ismeretes, csak a vörösréz typarium maradt fenn. Alakja, úgy a mint Szalay leirja, megfelel a XIV–XV. századnak; nyele nincs, csak kis füle, melynél fogva nyomták rá a forró viaszra. A pecsét mezején jobra dült csucsives paizs van, benne valamely négyszögletü láda-félén álló, csőrében gyürüt tartó madár látható. A paizson aránytalanul kicsi rostélysisak, rajta a paizsbeli czimerkép. A sisak
belsejéből (!) kiágazó primitiv foszladék egészen lombszerü. A szokatlanul, vonalak által el nem keritett körirat gót minuskulákkal van vésve s igy hangzik:
![images/1899-00xw24.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw24.jpg)
Ez bizony, ha
Abafi Miclus-nak olvassuk is, mint Szalay tette, akkor is furcsán hangzik. Hanem még e miatt elfogadhatnók a typariumot XIV. századnak. Csakhogy nem engedi ezt a czimer. Rostélysisak nemcsak pecséteken, hanem valóságban sem létezett a XV. század közepénél hamarább, divatba pedig csak a XV. század második feléből való. A rajta levő czimer és az Abafiak czimere közt van ugyan hasonlatosság; az utóbbiban galamb van, szájában lombos ággal; ezt lehetne talán azonositani a pecsétnyomón levő madárral, Ámde az Abafi család czimere, melyet különben II. Mátyás 1609-ben egy kardján törökfőt tartó karral bővitett meg, csak a XVII. századi pecséteken fordul elő; korábbi időből semmi nyoma. Az egész pecsét különben annyira stilszerütlen, hogy, ha nem is merjük azt minden kétséget kizárólag, hamisnak tartani, legalább is gyanusnak kell bélyegeznünk.
Az eddig kiadott magyar pecsétek rövid sorozatához ezuttal két ismeretlen darabot csatolunk, a melyek korra nézve az összes eddig kiadottakat felülmulják. Mindkettő az igen gazdag, de még nagyon kevéssé felhasznált soproni városi levéltárból került elő. Szinte csodálatos, hogy az ott kutató tudósok mindeddig nem akadtak rájuk, holott az egyik három (esetleg több) példányban is előfordul. A hozzájuk tartozó oklevelekből kettő ki is van adva a Sopronmegyei oklevéltárban, de a pecsétekről ott semmi emlités nem tétetik.
Az elsőt, a régebbit, először két 1361. évi oklevelen találjuk. Az egyik a Sopronmegyei Oklevéltár I. kötetében a 224. szám alatt olvasható s a nevezett év május havának 25. napján kelt. A kis papiroklevél egyszerü bizonyság arról, hogy két sopronmegyei nemes elhalt fivérük özvegyének házbérét és hozományát kiszolgáltatta. (Jelzete Lad. G. Fasc. 1. Num. 26.). A másik kiadatlan, hasonló tartalmú, ugyanezen évből. (Lad. C. Fasc. 1. Num. 19.). Kiállitói mindkettőnek Valentinus és Paulus, sopronmegyei szolgabirák. Ugyancsak ők adnak ki 1362 október 20-ikán egy testimonialist Pillichdorffer János soproni polgár pörös ügyében. (Kiadatlan, Lad. VIII. et H. Fasc. 1. Num. 14.) Ezen oklevélben egészen magyarosan irja a nevét a két tisztviselő
Palus et Balent-nak.
A három oklevélen meglehetős épségben maradtak meg a reányomott viaszpecsétek. A
Pálusé nem lévén magyar köriratu, nem tartozik ránk, csak azért emlitjük meg, mert érdekes, hogy a szolgabiró úr minden egyes esetben idegen pecsétnyomót használt. A 12 mm. átmérőjű gyürüpecsét közepén egy nagy gótikus majuskula látható, körirata:
![images/1899-00xw25.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw25.jpg)
Első pillantásra azt hihetnők, hogy Pálus az apja gyürüjét használja, a mi épen nem tartozna a ritkaságok közé. Ámde komplikálttá teszi a dolgot az, hogy Pálunknak, a ki 1370 tájáig szolgabiráskodott, egyéb oklevelekből családi nevét is tudjuk, hangzott pedig ez a képen Paulus filius Lorandi de Damanya. A pecsét tehát atyjáé sem lehetett s igy kölcsönöznie kellett valakitől. Kié volt tehát? Még három oklevelen ismerjük egy-egy példányát, mind a három alispáni kiadvány s a pecsét egy meg nem nevezett szolgabiróé. Nem lehetetlen, hogy minden egyes esetben Damanyai Pál használta, bár érthetetlen, hogy ezt a Sopronmegyében ép ez időtájt igen elterjedt Sági család tagjai szó nélkül türték. Sokkal valószinübbnek látszik, hogy Sági Miklós hivatalbeli társa volt Pálusnak s ennek nem lévén pecsétje, esetről-esetre a Miklósét kérte kölcsön.
A Bálent pecsétje sokkal inkább magára vonja figyelmünket. Átmérője 26 mm., tehát gyürüpecsét semmi esetre sem lehetett. Egyszerü vonallal keretelt mezején egy csonka fa látható, mellette a talajból kinövő ágbogas bokrokkal; a fa törzsén harkály kuszik fel, csőrével a fát kopogtatva. Az egész ábrázolás ügyes véső kezére mutat. A köriratot jól formált majuskulák alkotják, hangzik pedig e képen:
![images/1899-00xw26.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw26.jpg)
![images/1899-00xw27.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw27.jpg)
A körirat olvasása, tekintve, hogy három elég ép példány áll rendelkezésünkre, minden kétségen felül helyes. Azért hangsúlyozzuk ezt, mert a
Wekecrai név oly különösen hangzik, hogy sokakban gyanut támaszthat a körirat olvasásának megbizható volta felől. Annál is inkább, mert Bálintot az oklevelek nagyon elütő néven nevezik. Nevével különben elég sürün találkozunk okmánytárainkban. Saját kiadványaiban mindenütt csak keresztnevét teszi ki, ellenben előneve is olvasható a következőkben:
1361 augusztus 23. Lanceus
* Fejérnél, hol ez az oklevél ki van adva (IX k. 3., 284. ll.) hibásan Laucius.* és Antal mesterek, soproni ispánok ez időszerinti szolgabiráikkal Lóránd-fia
* Fejérnél hibásan filius Leonardi.* Pál és Veykei Bálinttal egyetemben megerősitik Septei Márton végrendelését.
1362 január 25. Lanceus soproni ispán egy bizonyságlevele, melyben
Valentinus de Veyka szolgabiró, mint hivatalos kiküldött emlittetik.
* Sopronmegyei Oklevéltár, I. k. 232. sz.*
1363. Emlittetik Bebek István országbiró egy itéletlevelében
Valentinus filius Johannis de Veyke szolgabiró, hasonló minőségben.
* U. ott. I. k. 236. sz.*
1368 július 13. Zauka János soproni comes és szolgabirái bizonyitják, hogy Harkai Péter és sógornője Klára választott birák előtt kiegyeztek. A birák közt ott szerepel
Valentinus de Weyka is, a ki tehát ez időben már nem viselte a szolgabiróságot.
* U. ott. I. k. 263. sz.*
Pecsétünk tulajdonosának valódi neve tehát Velykei vagy Vejkei Bálint. Hogy kerül mégis a pecsétre a különös hangzású Wekecrai név? Legfeljebb valamely idegen eredetü, a nevet hibásan értő ötvös tévedését tudnánk okul felhozni, más magyarázatát adni ennek a különös névváltoztatásnak nem vagyunk képesek adni.
Bármint legyen is, annyi tény, hogy az itt bemutatott ez idő szerint a legrégibb ismert magyar köriratu pecsét s mint ilyen szerény pecséttani emlékeink közt kiváló helyet érdemel.
Nem kevésbbé érdekes a másik soproni pecsét, daczára fiatalabb korának. Ez László soproni ispáné, kinek egy 1378 augusztus 2-ikán kelt bizonyságlevelére van nyomva.
* Jelzete: Lad. C. Fasc. I. Num 28. Az oklevél kiadva a Sopronmegyei Oklevéltárban, I. k. 310. sz. a.* A megbarnult s kevéssé hiányos kerek pecsét átmérője 21 mm.; gyöngykörzetü mezején csöbörsisak látható, melynek czimere kinövő, nyakörves eb. A czimeralak testéből omlik le a sisaklebbentyü. A majuskulás köriratból ennyi olvasható:
![images/1899-00xw28.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw28.jpg)
A kiegészitést könnyen megkaphatjuk az alispán egy másik okleveléből, mely a Sopronmegyei Oklevéltárban a 312. sz. a. olvasható s csak két hónappal kelt később az előbbeninél.
Ebben pecsétünk tulajdonosa Ladislaus dictus Moth-nak irja magát. Lesz tehát a kiegészitett körirat:
![images/1899-00xw30.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw30.jpg)
Ennyi mindössze, a mit a mai napig a XIV. és XV. századi magyar köriratu pecsétekből ismerünk; ha a gyanús vámosi pecsétet nem számitjuk, van nyolcz darab. Nem sok ugyan, de arra már elég, hogy némi következtetéseket vonjuk le belölük.
Mindenek előtt konstatálnunk kell, hogy lánglelkü Toldink jól sejtette, az általa egyedül ismert vámosi pecsét, «
nem első, sem egyetlen tünemény a maga nemében, hanem egész sereg elenyészett (vagy helyesebben lappangó)
pályatárs fenmaradt képviselője.» S ez a tény micsoda tanulságokat hord magával! Az a középkor, melynek helyes megismerését s méltánylását úgyszólván elzárják előttünk az idegen nyelvü oklevelek, még sem volt hát oly annyira nemzetietlen, mint már-már hinni kényszerültünk. Ez a nehány pecsét világos bizonyitéka annak, hogy a hivatalos latinság nem volt képes a magyarságot nemzeti nyelvétől megfosztani; a ragaszkodás az ősi idiomához kicsillan az idegen maradványok közül; meglátszik az oklevelek egy-egy magyar szaván, valamely elszórt megjegyzésen, itt-ott nehány pecséten. Nem csak a nép, meg a neki prédikáló szerzetesek, hanem a nemesek, a Nagy-Lajos és Zsigmond kozmopolita udvarában forgó zászlósok, maga az ország főbirája sem restellették honi módon vésetni nevüket hiteles és nagy jelentőségü pecséteikre.
Igaz, csak morzsák ezek, a melyeket a mohó kutatónak itt-ott hullat a véletlenség. De ezek a morzsák becsesek; belőlük jobban meg fogjuk tudni alkotni a mult idők képét, mint külföldi krónikások még olyan hosszu lére eresztett, de többnyire tévedésekkel telt tudósitásaiból. Talán, ha szorgalmasan, fáradozva nem szününk meg keresni az idő kimélte töredékeket, rá fogunk még czáfolhatni a nemzetünket büszkén lenéző Galeotti Martiusra, a ki szerint «
sola Hungaria nonnisi latine scribit».
Nyolcz kétségtelen hitelü pecsétünk mind magánosoktól ered, de ezek közt csak egy van, a ki nem viselt hivatalt. A többiekből egyik országbiró, kettő szörényi bán, három megyei ispán, egy pedig szolgabiró. A mi azt bizonyitja, hogy bár a szokás által szentesitve a latin nyelv volt diplomatikánkban a hivatalos, még sem volt abból a magyar szó teljesen kizárva. Ha a hitelesités legfőbb eszköze, a nagy tekintélynek
örvendő s szigoru ellenőrzésnek alávetett pecsét magyar körirattal is használható volt, igy is teljes érvénynyel birt, úgy kétséget sem szenved, hogy bár korlátoltabb számban s kevésbbé jelentős ügyekről, de okvetlenül kellett magyar okleveleknek is lenni.
Más tekintetben is rejtenek magukban ezek a pecsétek megszivlelendő tanuságokat. Vizsgáljuk csak tulajdonosaik nemzetiségét. Mit tapasztalunk? Dolhay Szaniszló, az alispán, oláh eredetü, alig egy évtizeddel alispánná lette előtt lépett be a tulajdonképeni magyar nemesség sorában, melynek aztán úgy ő, mint utódai teljesen magyarrá válván, derék és tekintélyes tagjai lettek. Macskási Tárnok Péter és Gerlistyei Jakab elei délszlávok, sőt maguk sem vetkőzték még le teljesen származásuk minden nyomát. De mig a magyar főuraknak eszükbe sem jutott mást, mint latin felirásu pecsétet vésetni, addig ők tüntetőleg magyar köriratu pecsétet használnak. Ime napjaink névmagyarositása középkori formában. A magyarrá váló idegen igyekszik túltenni hazafiasság dolgában az őslakókon. A szent korona testévé, a magyar nemesség tagjává csak az válhatott valóban, a ki testtel-lélekkel beolvadt a nemzetbe. Innen, az ilyen körülményekből leszünk képesek megmagyarázni a Balkánról ide származott sok szláv nemzetségnek, igy például a Hunyadiaknak bámulatos gyors és gyökeres elmagyarosodását.
Talán nem csalódunk, ha nem tekintjük puszta véletlennek, hogy a két, általunk ezuttal először ismertetett magyar pecsét, a Velykei Bálintté és Damanyai Pálé ép Sopronmegyéből való. Sopron s vele a nyugati megyék mind, nagyon különös helyzetet foglaltak el hosszu évszázadokon keresztül. Egyszer Ausztriához csatolták őket, vagy egyik-másik részüket, másszor ismét Magyarországhoz. Főbb birtokosaik hol osztrák hübéresek, hol meg a magyar király jobbágyai. Volt tehát idő, a mikor a jó hazafiaknak tüntetniök kellett magyar voltukkal. A rengeteg röpiratot, a vagyonszerzési vágy s a kapzsiság ezen bizonyitékát látva minduntalan, szokva vagyunk a középkori embert balul itélni meg. Azt hisszük, hogy benne önzésen kivül alig lakott egyébb emberi tulajdonság. Van történetirónk nem egy, a ki a legnagyszerübb hőstettekben, a jobbágyi ragaszkodás legszebb példáiban sem képes egyebet látni a vagyonszerzés végsőkig fokozott eszközeinél. Talán, mert nem lát tovább az okmánytárak rideg betüinél, vagy, s ez valószinübb, de elszomoritóbb, mert a jelen szemüvegén át képes csak meglátni a multat.
Hátha lakott a középkor magyarjában is rajongó honszeretet? Hátha volt a középkor jobbjaiban is buzgó, odaadó törekvés a haza, a nemzet felvirágoztatására? Hátha azok, a kikről a magyar pecsétek ránk maradtak, követendő példát akartak mutatni az országban megtelepülő idegeneknek? Épen nem lehetetlen, sőt nagyon hihető, hogy a soproni alispán és szolgabiró, a kiknek a kétnyelvü megyében sürün akadt németekkel a dolguk,
tüntetőleg, magyarositó szándékkal vésettek ilyen pecsétet. Ép ebből a vármegyéből van példa rá, hogy a magyar eredetü család némethez hajló tagján ragadvány vagy csúf névül, hiszen ilyeneket mindenkor szeretett a magyar osztogatni, rajta száradt a
német név. Nagymartoni Lőrincz fiát egy 1370-iki oklevél
* Sopronmegyei Oklevéltár, I. k.272. sz.*
Niclinus dictus Nemeth-nek nevezi. Sőt egy másikban,
* U. ott, I. k. 274. sz.* melyet I. Lajos király a következő évben adott ki, ezen Miklós és hasonló nevü vérrokona igy különböztettek meg:
Nykul teutonicus et alter Nykul ungarus, nobiles de Nogmarton. Megjegyezzük azonban, hogy a Magyar Miklós ép olyan semmirekellő gonosztevő volt, mint testvére, a Német Miklós, mert a két úr, «mala malis accumulando, diabolo humani generii inimico persuadente» teljes egyetértéssel fosztogatta a szomszédokat, nem átallván eféle ügyleteikhez az ausztriai németek nagy sokaságának segitségét igénybevenni.
Természetesen nehéz döntö érvényü következtetéseket vonni ilyen kicsiny sorozatból, mint a minőt össze tudtunk állitani. Hanem ebben főleg oklevéltáraink szerkesztői a hibásak. Alig egy-két dicséretes kivétellel, a többiek épenséggel nem törődtek a pecsétekkel; azt vélik, hogy kötelességüknek eleget tettek, ha jegyzetben az oklevél alá teszik:
egy, két, vagy három pecséttel. Hogy mi van azon a pecséten, azt a legritkább esetben mondják meg. Mennyi érdekes pecsétet
rejthet például a nagy gazdaságu Zichy-levéltár? És milyen kevés fáradsággal s mennyi haszonnal járt volna, ha nem is lerajzolásuk, vagy lefényképezésük, de legalább pontos leirásuk!
Nagyon nagy hiba, hogy mi még mindig jobban szeretjük a szerencsés véletlen szerezte felfedezéseket a rendszeres munkánál.
VARJÚ ELEMÉR.
VEGYES.
Adatok a Balling, Berthóthy és Leövey családokról.
Nagy Iván
Magyarország családai czimü nagy művében e három régi családról csak röviden értekezvén, nem lesz érdektelen azokra vonatkozólag nehány történeti adatot itt közölni.
Gelsei Balling János már 1619. évben úgy emlittetik, mint Munkács várának főkapitánya és azon uradalom főnöke, mi azon időben igen tekintélyes állás volt. Úgylátszik, hogy
Bethlen Gábor fejedelem helyezé őt ez állomásra, akkor, midőn az 1619- és 1622-iki békekötés szerint a felső-magyarországi vármegyék s azokkal a munkácsi vár is éltefogytáig birtokába kerültek. Előtte
Eszterházy Miklós kezén volt a nevezett vár és uradalom, kire az neje özvegy Magócsy Ferenczné született Szerdahelyi Dersffy Orsolyával 1612-ben jutott s ki 1620-ban kárpótlásul Munkács helyett Franknó várát kapván, Bethlennek az az 1622. évi 29., 30. és 31. t.-czikkek szerint 300,000 magyar forintban örökösen átadatott.
Balling tisztében erélyesen járt el; még 1622. évben kibocsátott Munkács város részére egy rendőri szabályzatot, mely 12 pontból áll s mely felhivás alakjában igy kezdődik: «Halljátok meg Munkácson lakozó férfiak, német és magyar, orosz, czigány és minden nemzet, itt lakos és vidékiek kicsinytől fogva nagyig! Ebben az utczai éjjeli csavargást, csendháboritást, verekedést, «
üstököt-vonást», lövöldözést szigoruan eltilt, szabályozza a vásártartást, tűzrendészetet, pörlekedést s egyéb a közbiztosságra vonatkozó intézkedést, megállapitván a kihágókra szigoru büntetést, a többi közt azt is, hogy az éjjel lámpás nélkül csavargót az őrök fogják meg s a szentegyház előtt
álló kalitkába zárják stb.
* Eredeti Munkács város levéltárában.*
Igyekezett fejedelmi urának jószágát öregbiteni, e végből több uj helység alapitása végett intézkedett; igy 1625-ben megállapitá a talamási és volóczi
kenézséget, mely utóbbit július 20-ikán Gyulafejérvárott maga a fejedelem is megerősitett. 1629 szeptember 2-ikán kenézségi kiváltsággal felruházta Vaszkó Miklóst a végből, hogy
Kis-Szolyvára uj idegen lakókat telepitsen.
És azon évben a várban is tett javitásokat, mint azt a munkácsi vár falában levő emlékkő ma is hirdeti. A vár akkor voltaképen Bethlen Gábor neje Brandenburgi Katalint illette, kit 1625 október 6-ikán Kölnben és illetőleg deczember 16-ikán Gyula-Fejérvárott eljegyezvén,
annak hitbérül szerződésileg Fogaras és
Munkács várait leköté,
* Budai kamarai levéltár I. 1759. csomó 9. sz.* ez utóbbit háromszázezer forintnyi értékben még azon évben Ferdinánd király jóváhagyásával reá át is ruházván.
* U. ott 743. csomó 11. sz.*
Midőn 1629 november 15-ikén Bethlen Gábor elhunyt, az özvegy fejedelmné mindenekelőtt igyekezett Balling János főkapitány hüségét megnyerni s az akkori szokáshoz képest azzal, hogy neki négyezer forint fejében
Bereg-Rákoson egy nemes udvart (kúriát) adományozott, mely Ballingnak a leleszi konvent által át is adatott, a beiktatást 1630. évben végezvén Kigyósy István királyi ember és Telekesy István leleszi konventbeli áldozár.
* Leleszi levéltár, E. prot. III. Nro 513.*
Természetes, hogy
Balling immár az
özvegy jogait védendő, a várat szigoruan őriztette s annak kapuit elzáratta s csak azután kezde az özvegy fejedelemné Rákóczy György, erdélyi fejedelemmel a munkácsi vár átadása iránt alkudozni, kit szóval, de Fogarason 1631 április 13-ikán irásban is biztosita, hogy a munkácsi várat s ahhoz tartozó uradalmat csak neki adja, ha őt e tekintetben illően kárpótolandja;
* Munkácsi urad. levéltárban levő irat.* nehány héttel később május hó 26-ikán pedig oly
egyességre lépett Medgyesen Rákóczyval, hogy annak fiát Zsigmondot örökbe fogadván, halála esetére a munkácsi várat s jószágát reá ruházza; azon esetre pedig, ha ő férjhez menvén, gyermekei lennének, Zsigmond 150,000 forintot tegyen le azoknak s az uradalmat birja; egyszersmind várományosul Rákóczy első fiát Ferenczet jelölé ki; sőt nagyobb biztosság kedveért Rákóczy Zsigmondnak a munkácsi uradalomban husz jobbágytelket előlegül át is szolgáltatott.
* Budai kamarai levéltár. 369. csomó 24. szám.* A szerződés megtartására, valamint arra,
hogy az özvegy fejedelemné iránt törhetetlen hűséggel fognak viseltetni, megesketteté Ballingot, mint főkapitányt, úgy Palaghy István alkapitányt és a többi tiszteket, udvarbirót, porkolábot, hadnagyokat, tizedeseket és az egész őrséget és szolgaszemélyzetet.
* U. ott, 369. csomó 23. szám.* Daczára ez eskünek, Balling főkapitány Rákóczy Györgyöt a nikolsburgi és pozsonyi egyezségek alapján ellenállás nélkül bebocsátá a várba, mit Bethlen fejedelem özvegye zokon vett és
Csáky Istvánnal kezdett a munkácsi birtok iránt alkudozni, mi ellen Rákóczy György 1631-ben a leleszi konvent előtt tiltakozott;
* U. ott, 767. csomó 24. szám.* de csakhamar ismét kibékülvén, Katalin úgy Balling főkapitánynak, mint Palaghi István alkapitánynak, Huszár Ferencz és Glosz Gergely várbeli tiszteknek engedetlenségükért megbocsáta, Ballingot a Bethlen Gábortól nyert hivatalában életfogytáig megerősité s a többi tiszteket Rákóczy György hűségére megesketteté, sőt Balling Jánosnak még Ruszkócz helységet 4500 frtban és egy beregszászi szőllejét 1200 frtban leköté.
* U. ott, 743. csomó 8., 9., 10. szám.*
Később Katalin Ferencz szász választófejedelemhez nőül menvén s magyar- és erdélyországi igényei iránt kielégittetvén, a munkácsi uradalom és vár Rákóczy György birtokába jutott, kinek érdekében azután Balling János teljhatalmulag intézkedett s a várat ura részére megőrzendő, abban nemcsak kellő számu fegyveres őrséget tartott, hanem az uradalmi jobbágyok közül háromezer fegyverfogható férfit tartott számon, kikkel bármikor csatakészen kiállhatott s azonkivül a vár táraiban ötszáz gyalog számára tartott készen kékposztós egyenruhát, jó puskákat és egyéb szükséges fegyvereket és felszerelést. Ilyen háromezer emberrel megszállotta ő 1644. évben Ungvárt is, az ottani szorongatott protestánsok védelmére, s a Homonnai Drugethek erősségét kivette az országbiróné kezéből.
Természetes, hogy ily zilált politikai viszonyok közt Balling anyagi érdekeiről sem feledkezett meg s vagyonát öregbiteni igyekezett; Munkács városban tömérdek birtokot, bent nemes kúriát, a főtéren házat s künn egész tagokat szerzett, különösen az a százholdas dülő, mely a város északkeleti részén a Kamjanka nevü lejtőnél elterül, ma is Balling-dülőnek és
Klucsárkánál egy dülő
Balling-láznak s a felsőmezei domb alatt fakadó forrás most is
Ballingforrásnak neveztetik; zálog czimén birta Rákóczytól még Ignyéte, Gorond és Timpor népes jobbágy helységeket is.
Balling főkapitány alatt szolgáltak a munkácsi várban és uradalomban Láczay János udvarbiró, Némethy János kapitány, Bornemisza Zsigmond alkapitány,
majd Lövey Gergely alkapitány, Maxay György stb. udvarbirák. Ezek közül
Lövey Gergely Balling János leányát
Annát vette nőül, kivel használatul a zálogos birtokokat kapta. Másik leánya
Erzsébet Kölcsei Kende Ferenczhez ment nőül, mig fia György szintén külön vagyont kezelt.
* 1636-iki beiktatás a leleszi konvent levélt.*
Balling János 1645 április 25-ikén végzé be földi pályáját s helyét mint uradalmi főnök
Királydaróczi Debreceny Tamás foglalá el, mig
Lövey Gergely alkapitányul és Maxay György udvarbiróul működtek tovább Rákóczy György fejedelem munkácsi birtokán; de már 1648-ban lett
Lövey Gergely fővárnagy és Fornosi János kapitány.
Balling János fia György magtalanul hunyt el s Kende Ferencz is egy 1645-iki okiratban már néhainak mondatik.
* U. ott. Prot. III. 1645. Nro. 513.*
***
A
Lövey-családrégiebbi tagjairól itt csupán annyit hozok fel, hogy
Lövey Antal 1506. évben működött mint királyi ember Bereg-Daróczon egy beiktatásnál;
* Lelesz Prot. AA. 675. Nro 27.* 1526-ban
Lövey János kieszközölt magának királyi parancsot a leleszi konventhez, hogy a Lövő, Kerecsen, Hetény, Adony és Eszterjén helységekbeli birtokaira vonatkozó iratait, mennyiben a pórlázadás alkalmával elvesztek, ha ott lennének, adja ki;
* U. ott 602. Nro 14.* 1553. évben
Lövey György eljárt mint királyi ember a Losonczy-család beiktatásánál Zemplén és Bereg megyékben.
* U. ott Litt. L. Nro 61.* 1609-ben éltek
Lövey Gergely és
Erzsébet, kik Czeglédy István örököseinek Jékén, Sinyőn és Homokon történt beiktatásakor ellenmondással támadták meg a birtoklást.
* U. ott Litt. E. Nro 93.* – 1650-ben
Lövey János ellenmondott
Lónyay Zsigmond beiktatásának Bereg-Szent-Miklóson.
* U. ott.* E János
Lövey Gergelynek, a munkácsi fővárnagynak volt a fia, első nejétől Szerdahelyi Judittól, ki később magtalanul elhunyt, valamint még előbb István és Klára gyermekei; a másik nejétől
Balling Annától pedig születtek:
Sámuel, Éva Beczky Lászlóné,
Ilona Kökényesdy Györgyné,
Mária Berthóthy Gáborné és
Erzsébet Horváth Ferenczné, kit kitagadott. Éva és Ilona utódok nélkül haltak el, Erzsébet sorsa ismeretlen, nézetem szerint, Klacsanón nősült a Klacsanói Horváth-családba; ellenben Berthóthy Gábornénak hat gyermeke és számos unokája lett, mint az a mellékelt nemzedékrendből kitünik,
mely 1823. évben igy állittatott össze s a pörbiróság által hitelesittetett.
Lövey
János még 1672-ben is élt, mig
Sámuel utódai tovább terjedtek.
II. Lövey Gergely maga 1655. évben halt meg s hagyott maga után azon évben január hó 18-ikán kelt végrendeletet, mely úgy családja mint birtokaira nézve érdekes adatokat tartalmazván, nem lesz fölösleges azt itt kivonatilag közölni.
Mindjárt annak elején felhozza, hogy két felesége volt s ezektől született, még pedig az elsőtől Szerdahelyi Judittól
János, a másodiktól, vagyis
Balling Annától pedig
Sámuel. Ezeknek hagyta Beregmegyében Kálnikot és Benediket, Ungban Szlatinát, Komoróczot, Horlyót, P.-Helmeczet és Rátot; megjegyezvén, hogy Kálnikot még atyja
* Lövey Gergely, kinek neje volt Mokcsay Klára és ki meghalt 1600-ban.* adta zálogba 300 tallérért és Halábori Mózes ki akarván váltani, megtoldotta harmadfélszáz forinttal; hagyott rájuk még Kálnikon és Szerdahelyen szőlőket is; Jánosnak különösen még Kövesdet s a bereczkei pusztát; együttesen a két fiának az apáti részbirtokot (portiot), a bakai pusztát, Gyürén két pusztát, úgy Ladányban is; Kenézen egy kertet és földeket, megjegyezvén, hogy
Lövőn a bekeritett földje legyen Sámuelé, zálogos jószága a feleségeé éltefogytáig, a nagy-muzsalyi szőlő Sámuelé s az ottani kőbánya közös leányaival.
A
gorondi zálogos jószágot hagyta leányainak, mennyiben azt még nagyatyjuk szerezte s negyedfél ezer forintjába került; ők birják a barkaszói jószágot is, noha a bodrog-kisfaludi szőlőket hat telekkel együtt Berthóthy Gáborné kezébe bocsátotta; «ha ezekkel megelégszenek, bene quidem, ha nem, úgy szóljon köztök a beregszászi, munkácsi, gallisi, ungvári, kaszonyi és somi hegyeken levő szőlőkkel együtt egyenlőn.»
A
surányi ház s birtok maradjon egészen Sámuelé, úgy az általa Munkácson a Latorcza folyó partján épitett ház is, melyben felesége 400 forintja vagyon, eziránt elégitette ki a leányokat; övé legyen továbbá az itteni birtok és a bényei, endesi és szlatinai szőlő is; ha magtalanul meghalna, úgy szálljon a birtok a leányokra, kivéve az endesi és szlatinai birtokot, mely akkor Jánosé legyen. A czeglédi rész maradjon fiaira, a többi jószág maradjon a feleségeé, ki igazságosan adja ki a leányok negyedeit. A petrii jószág iránt Apáthy Jánosékkal és Zsoldosnéval pör folyván, ez iránt «
fiat justitia a kötvények szerint». A Rákóczy György fejedelemtől zálogban birt
Tőkést birja Sámuel és az anyja, mig ki nem váltják, a
gyulaházi jószágból fizesse ki Sámuel a bátyját Jánost; az Ugornyán levő puszta legyen közös, a petrii jószágból két rész legyen Jánosé.
Felhozza továbbá, hogy az örökség csak a három leányát (Éva, Ilona és Máriát) illesse,
mert a negyediket (Erzsébet Horváth Ferencznét),
ki a vérséget meggyalázta, kizárja mindenből, úgy hogy csak a dédai summából kapjon egy száz forintot. A többi három leánya «
Ilonka, Éva és Marinka» pedig örököljenek. A vidi jobbágyát Sámuelnek hagyja; Mátyus legyen a fiaié.
Irja tovább, hogy «
Pribék Ferencz uramnak» adósa lévén hatszáz forinttal, ezt Sámuel fizesse meg a bényei szőlőből, melyért ő 5000 forintot adott s egy évben is többet terem annál az adósságnál. Meghagyá, hogy Baksa Péter jobbágyának két fiát szállitsák Aranyoson telekre. Az udvarház legyen a törvény szerint, a kisebb fiaé, de ha meg nem alkudhatnak, oszszák meg, a marhából kielégitvén Jánost; legyen Sámuelé és a kis Évácskáé és Sámuel viselje gondját az anyjával együtt, mig kiházasitják.
* Később Beczky László vette el nőül, de utódok nélkül halt el.*
Megjegyzé végre, hogy
pénze nincs, mert jószágvételre forditotta s gyermekeire költötte s a szerzemény értékét
25,000 forintra teszi. Egy ezüst poharat, a melyen Posgai neve van kimetszve, hagy
Jánosnak, meg azt, melyet Kozák Istvántól vett, valamint egy körtélypoharat és rostélyos lóra való szerszámot a
portai karddal együtt; a többi osztassék szét a gyermekek között. Az aranyos mosdó legyen Sámuelé.
Teste a lövei templomban takarittassék el, egyszerüen, «
mert átkozott legyen az, a ki az én koporsómra ezüstöt csináltat, mert nem kell ott czifraság».
De e mellett az egyházról sem feledkezett meg, meghagyván, hogy a muzsalyi dézsma legyen a
lövei egyházé, hogy abból épitsék s a
predikátor számára egy hordó bor járjon ahelyett, a mit ő szokott volt adni. Miért is – irta – «fiamnak Sámuelnek lelke veszedelme alatt meghagyom, hogy a dézmát annuatim kiszolgáltassa és a pénzét tegyék a ládába, hogy templomot legyen miből épiteni, minden esztendőben kiárulják a borát, a falu birájától számot vegyenek, úgy álljon bizonyos helyben, hogy legyen mihez nyulniok».
Végre megjegyzé, hogy
Hodász és
Gelse az anyjoké, az iránt egyezkedjenek ki vele az örökösök; Papost pénzen vette stb. A végrendeletet előttemezték Lövey Mihály, Borbély Ferencz, Eperjessy Pál, Szőllőssy András, Mirsay László szolgabiró, Ráthy Péter, Ráthy Pál és Benkő István.
Feltünő immár, hogy úgy a bemutatott nemzedékrend, mint a végrendelet szerint, II. Lövey Gergelynek, ki 1597-ben született és 1655-ben
meghalt, csak
János és
Sámuel fiai valának, mégis Nagy Iván művében
* Nagy Iván, id. m. pótkötet, 333. lap.* még
Ádám is emlittetik, mint első házasságból, vagyis Szerdahelyi Judittól született fiu, ki 1680-ban Thököly Imre hadseregében kapitány lett volna s kitől számos utód származott.
Egy
Lövey Ádám élt Munkácson még 1731. évben, ki ellenmondását jelenté be akkor, midőn a munkácsi uradalomba beiktattatott gróf Schönborn Buchheim és Wolfsthal Frigyes Károly bambergi püspök; de vele együtt ellenmondottak a beiktatásnak Lövei Sámuel és László és Berthóthy Gergely is. Nehány évtized multán,
Lövey Ádám eladta munkácsi birtokát a gróf Schönborn-családnak, mi ellen 1764. évben bizonyos Fábián Ferencz protestált. Ez eladott birtokok között volt a munkácsi főtéren egy kúria is, melyen most egy emeletes épület áll és maiglan
Lövey-kúriának neveztetik. E kúriát Lövey Ádám még 1751-ben zálogositá el és 1814-ben végleg eladta a grófi családnak.
A Berthóthy-család nemzedékrende 1823. évben felvéve.Lövey Gergely † 1655 1. neje Szerdahelyi Judit 2. neje Balling Anna (Idősb Balling János leánya); 1. István †; 1. János †; 1. Klára †; 2. Sámuel Nádasy Margittól; 2. Éva Becsky Lászlóné †; 2. Ilona Kökényesdy Györgyné †; 2. Mária Berthóthy Gáborné; 2. Erzse Horváth Ferenczné; Lajos; Sámuel; Mária Gőcze Andrásné; Erzsébet; Krisztina Baxay Zsigmondné; Klára Bessenyey Zsigmondné; Zsuzsánna; László.1899-085a![images/1899-00xw31.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw31.jpg)
Berthóthy Gábor alispán, királyi táblai biró 1. neje Vécsey Mária 2. neje Leövey Mária; 1. Ferencz, altábornagy és sárosi főispán †; 2. László szolnoki urad. felügyelő; 2. Lajos †; 2. Gábor zempléni alispán †; 2. István †; 2. Anna †; 2. Zsigmond ezredeskapitány boldogházi Kiss Erzsébet; Gergely Dessewffy Katalin; Gábor Péchy Annától; Lőrincz kapitány †; Erzsébet Miklovicz Györgyné †; László Ujhelyi Máriától* Minthogy Ujhelyi Máriának első férje Pataky Sámuel volt s ettől Zsuzsánna, Sámuel, Mária és András gyermekei is maradtak és Berthóthy László ezekkel vette el: a patai jószág ezeket illeti.*; Zsigmond † (állítólag a rimaszombati vagy osgyáni templomban vallásgyülöletből egy tanuló által meglövetett); Ferencz Keresztesy Mária; Gábor †; István kapitány †; Antal; József; Julianna Döbrei Jánosnétól; Katalin; Sámuel; Péter; Ambrus; Ferencz; Dénes; Bertalan; Veronika Dobrovolni Tamásné; Sárosmegyei ág (linea); Imre, kinek árvái Máriától; Zsigmond; Éva; László; Lajos; Gergely; Károly; Ignácz; Gábor †; Éva Kósa Ferenczné; János; Anna Kecskés Györgyné; György; Teréz Kozma Józsefné; Ádám; Imre; Ferencz; István; Borbála Csernátoni Györgyné; Csernátoni György; Éva; Antal; Julianna Jászay Péterné Kárászon; Éva; Borbála Domczó Andrásné; Szabolcsi ág.1899-085b![images/1899-00xw32.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw32.jpg)
II. Lövey Gergely leányai Éva Beczky Lászlóné és Ilona Kökényesdy Györgyné utódok nélkül hunyván el, az 1667. évben létesült osztály szerint szálltak
Lövey Sámuel birtokába az Endecs, Kapocs Apáti, Baka, Papos, Petri, Mátyus, Márok, Atya, Gemze, Ladány, Vid, Tisza-Szálka, Kaszony, Som, Hetyén, Barkaszó, Déda, Papi, Surány, Dávidháza és Munkácson levő jószágrészek. Azonban ez iránt Berthóthy László, mint Lövey Mária férjezett Berthóthy Gábornétól származott rokon is igényt támasztván, 1718 márczius 10-ikén Varranón, Zemplénmegyében egyességet kötöttek a felek, mely szerint Berthóthy László a munkácsi, beregmegyei és ungi birtokrészeket megkapta. Az azon évi május 18-ikán eszközölt végrehajtás szerint, a munkácsi Balling- illetve Lövey-kúrián már akkor többen voltak megszállva különféle jogczimen, névszerint Komlóssy Sándor, Rácz Kristóf, Galgóczy István és Galgóczy Mihály, kiktől az egyes földeket és telkeket kiváltották és elszedték.
1814-ben a Balling- illetve Lövey-féle birtok a gróf Schönborn-család tulajdonába kerülvén, ekkép az utóbbi család is teljesen eltünt innen s annak emlékét csupán a munkácsi főtéren a római katholikus plébániával szemközt fekvő épület tartja fenn, mely közönségesen
Lövey-kúriának neveztetik; mig Balling Jánosnak majd háromszázados emlékét a
Balling-forrás és a
Balling-láz nevü dülő hirdeti, a nélkül, hogy annak jelentőségét és eredetét a közönség tudná.
1735-ben Apostol Mihály nevü birtokos vett Munkácson Balling- és Kende-féle két telket; melyek később szintén az uradalom birtokába kerültek.
LEHOCZKY TIVADAR.
Egy régi kéziratos czímerkönyvről.
Az ezredéves kiállitásra keresett történelmi emlékek között sok olyanra akadhatott a kutató, melyek azelőtt gondosan el voltak rejtve avatott szemek elől is.
Többi között én is találtam ekkor egy régi kéziratos czímerkönyvet Kőszegen Korchmáros Menyhért zalamegyei földbirtokos házánál.
Ez a czímerkönyv nagy ivrétü kézirat, melyben nagyobbrészt Horvátország nemes családjai vannak felvéve; de vannak benne magyarországi származásu családnevek is. Minden egyes család neve után először az illető család rövid története, illetőleg genealogiája van megirva latinul, azután jön a czímer szinezett képe. A czimer és a mellékelt szöveg alá egy-egy név van jegyezve és egy protocollumra történik hivatkozás. Ez a kéziratos jegyzék levéltári használatra látszik utalni.
Jaszvits, az egyik hitelesitő, a mult század végén és a jelen század elején tényleg a királyi kanczelláriában volt alkalmazva, a mint ezt néhány akkori időben expediált kinevezési okmány hitelesitésén olvastam.
Kéziratunk, melynek semmiféle czime nincs, a mult század második feléből származik és Korchmáros tulajdonába a Horvátországban birtokos Erdődyék révén jutott. A többire nézve a szakférfiak figyelmébe ajánlom e jegyzéket, mely a könyvben előforduló családok névsorát mutatja.
Arma nobilitaria Joannis Piczinger supr. praefect. Carolost. Nro 43. ex Januar 752. F. Fr. de Jaszvitz. m. p.
Joannis Jamborszky Graeci ritus unitor. parochi Oszlaviczensi. Nro 98. April. 1752.
Pandy Joannis. Nro 86. ex Junil 1752.
Josephi Ignatii Mitterpacher viduae et prolium. Nro 25. ex Julio 1752.
Murlassy Michaelis. Nro ex August. 1752.
Pöhr aliter Rosenthall Jacobi Antonii. Nro 108. ex August. 1752.
Ebner Martini. Nro 109. ex Aug. 1752.
Antonii Knobloch, jam Arányossy. Nro 29. ex Octobris 752.
Kersznerics. Nro 73. ex April 1751.
Csanády Gruba Nro 27. ex Julio 1751.
Nincsicsevics Maximi. Nro 27. ex Julio 1751.
Vasadia Jovicza. Nro 27. ex Julio 1751.
Runics Simeonis. Nro 45. ex Julio 1745.
Kanacsanin Joannis. Nro 67. ex Julio 1751.
Vuxits Ignatii. Nro 67. ex Julio 1751.
Popovits Joannis. Nro 76. ex Julio 1751.
Oblacsics Radoszav. Nro 82. ex Julio 1751.
Eremics Zsivan. Nro 82. ex August. 1751.
Raikovits Petri. Nro 55. ex Julio. 1751.
Vuits Maximi. Nro 55. ex Julio 1751.
Gyukits Lazari. Nro 76. ex Julio 1751.
Mediánszky Lazari. Nro 73. ex Julio 1751.
Abrahamovits Villimir. Nro 55. ex Julio 1751.
Csokits Georgii. Nro 44. ex Julio 1751.
Nikolits Sivan Rasciani. Nro 55. ex Julio 1751.
Golub Georgii. Nro 45. ex Julio 1751.
Rozár Francisci. Nro 1. ex Majo 1751.
Branavaczky Subutha. Nro 82. ex Julio 1751.
Millinovics Nessa. Rasciani Nro 82. ex Aug. 1751. Jaszvitz.
Egry Joannis. Nro 5. ex Julio 1751.
Stojanovits Arsenic. Nro 55. ex Julio 1751.
Karakassevits Dragits. Nro 55. ex Julio 1751.
Branavacsky Michaelis. Nro 55. ex Julio 1751.
Karapancsits Szava. Nro 27. ex Julio 1751.
Dudvarszky Nicola. Nro 82. ex Aug. 1751.
Vucskovits Zsivko. Nro 82. ex Aug. 1751.
Popovits Georgii. Nro 67. ex Julio 1751.
Hernyakovits Joannis. Nro 67. ex Julio 1751.
Csepreghy Michael. Nro 69. ex Augusti 1751.
Szily Adami. Nro 83. ex Julio 1781.
Kosits Petri. Nro 12. ex 8-bri 1751.
Piakovits Joannis. Nro 12. ex 8-bri 1751.
Pesity Miath. Nro 27. ex Julio 1751.
Pajazetovits Athanasii Nro 67. ex Julio 1751.
Vojnovits Vaja. Nro 82. ex Julio 1751.
Kubura Osztoja. Nro 82. ex Aug. 1751.
Bender de Lajtha Philippi et Jakobi. Nro 40. ex 8-bris 1751.
Vogl Joannis Josephi. Nro 81. ex Septembri 1751.
Hölbling Joannis. Nro 113. ex 7-bri 1751.
Bimbo Lazari. Nro 26. Septembris 1751.
Némethy Andreae. Nro 35. ex 8-bri 1751.
Kastenholz Honorii Vilhelmi. Nro 47. ex 8-bri 1751.
Nagy Mathiae. Nro. 112. ex 7-bri 1751.
Susani Nicolai. Nro 59. 8-bri 1751.
Mirillovits Maximi. Nro 82. ex Julio 1751.
Lazarovits Milán. Nro 73. ex Julio 1751.
Antonovits Janicii Nro 13. ex Martio 1751.
Coller Joh. Christophori et yus filii Ernhardi
Sudarovits Gaja. Nro 111. ex 7-bri 1751.
Tessits Michaelis. Nro 111. ex 7-bri 1751.
Karapancsis Nicolai. Nro 111. ex 7-bris 1751.
Pro Galetha Sivan. Nro 111. ex 7-bri 1751.
Szeldmayer Sebast. Ladisl. Nro 71. ex X-bri 1751.
Szlavy Pauli et Georgii. Nro 8. ex X-bri 1751.
Margalits Joannis. Nro 79. ex 7-bri 1751.
Poohr Joannis. Nro 8. ex 7-bri 1751.
Fejérváry Ladislai. Nro 6. ex Junio 1751.
Galambos Michaelis. Nro 22. ex Julio 1751.
Illits Gabrielis. Nro 82. ex Aug. 1751.
Radicsics Marci Vexilliferi Rasc. Nro 82. ex Julio 1751.
Zsivko Popovic Locumtenent Rasc. Nro 76. ex Julio 1751.
Sarits Stephani Vexilliferi Rasc. Nr. 73. ex Julio 1751.
Zako Stephani Capitanoi Rasc. Nro 13. ex Martio 1751.
Marlok Michaelis. Nro 12. ex Julio 1751.
Sztáray Emerici Comitis. Nro 50. ex Aug. 1751.
Delimanics Josephi. Nro 9. ex Aug. 1747. Protocoll. fol. 608. Ó-Kelli.
* Idáig kezdettől Jaszvitz, innentől végig, a két utolsó név kivételével, Ó-Kelli hitelesitik az adatokat.*
Comitatus Syrmiensis. Nro 48. ex Julio 1747. Protocoll. fol. 585.
Actoffer Francisci. Nro 42. ex Julio 1747. Protocoll. fol. 562.
Brankovits ab Amicis Francisci et Hugonis Comitum de Jajcza. Nro 1. ex Junio 1747. Protocoll. fol. 543.
Montsko Stanislai. Nro 70. ex Octobri 1746. Protocoll. fol. 433.
Kelemen Petri. Nro 69. ex 8-bri 1746. Protocoll. fol. 431.
Herlain Francisci Xav. Nro 68. ex 8-bri 746. Protocoll. fol. 428.
Ladáry Emerici. Nro 42. ex Octobri 1746. Protocoll. fol. 424.
Kozma Pauli. Nro 13. ex Septemberi 1746. Protocoll. fol. 405.
Voich Ladislai. Nro 36. ex Aug. 1746. Protocoll. fol. 367.
Marmarossiensis Comitatus. Nro 55. ex Febr. 1749. Protocoll. fol.
Strisics Joannis. Nro 32. ex Novembr. 1748. Protocoll. fol. 172.
Schenk Nikolai. Nro 30. ex April. 1748. Protocoll. fol. 77.
Szent-Királyi Stephani. Nro 21. ex Martio 1748. Protocoll. fol. 61.
Comitatus de Posega. Nro 11. ex Martio 1748. Protocoll. fol. 59.
Pinczés Emerici Filii Francisci. Nro 1. ex 1748. Protocoll. fol. 1.
Pintér Fhilippi. Nro 2. ex Octobri 1747. Protocoll. fol. 781.
Longer Antonii. Nro 1. ex Octobri 1747. Protocoll. fol. 729.
Kövesdy Martini. Nro 31. ex 8-bri 1747. Protocoll. fol. 771.
Loncsarics Georgii. Nro 30. ex 8-bri 1747. Protocoll. fo.. 769.
Scultety Ladislai. Nro 91. ex 7-bri 1747. Protocoll. fol. 716.
Kayser Sebastiani. Nro 66. ex 7-bri 1747. Protocoll. fol. 704.
Vida Stephani et Gabriellis Fratrum. Nro 10. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 154.
Sztrakoniczky Andreae. Nro 11. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 156.
Fejes Georgii. Nro 22. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 154.
Schnee Bernardi. Nro 34. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 158.
Szabó Stephani et Francisci Fratrum Carnalium et uterinorum Nro 35. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 160.
Hackstock Pauli. Nro 36. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 161.
Fischer Joannes. Nro 43. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 163.
Hoanczl Georgii. Nro 46. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 164.
Miller Georgii. Nro 46. ex X-bri 1741. Protocoll. 165.
Markovits Matthiae Nro 1. ex Januario 1742. Protocoll. fol. 177.
Pröbstl Caroli. Nro 2. ex Januario 1742. Protocoll. fol. 178.
Derra Andreae. Nro 31. ex Januar. 1742. Protocoll. fol. 180.
Jazigum et Cumamaniae Districtuum Nro 39. april. 1746. Protocoll fol.
Öttvös Martini. Nro 60. ex Martio 1746. Protocoll. fol. 270.
Arczy Simonis. Nr. 16. ex Aug. 1046. Protocoll. fol. 360.
Comitatus de Verőcze Nro 4. ex Junio 1746. Protocoll. fol. 306.
Germanorum fratrum episcopi Csanadiensis Nicolai Stanislavics Nro 58. Protocoll. fol. 264.
Ujfalussy Caroli comitis de Divek-Ujfalu Nro 56. ex Martio 1745. Protocoll. fol. 184.
Pro Joanna Antonio Jean de Hanuscu Nro 42. ex Januario 1745. Protocoll. fol. 4.
De Sermage Petri comitis Nro 65. ex X-bri 1749. Protocoll. fol. 496.
Bobok de Föl Bar Michaeli Nro 63. ex X-bri 1746. Protocoll fol. 460.
Vajay Steph. et Ladisl. baron. Nro. 1. ex Febr. 1741. Protocoll. fol. 29.
de Koch Ignatii baronis. Nro 1. ex X-bri 1748. Protocoll. fol. 192.
de Neffezer Joannis Jacobi baronis. Nro 59. ex Junio 1745. Protocoll. fol. 10.
Kubicza Nikolai. Nro 12. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 132.
Szent-Miklóssy Stephani de Primocz baronatus. Nro 32. ex 9-bri 1741. Protocoll. fol. 135.
Suvics Francisci de Bibir. Nro 48. ex 7-bris 1741. Protocoll. fol. 113.
Pulszky Samuelis. Nro 63. ex 8-bri 1741. Protocoll. fol. 125.
Vass Michaelis. Nro 63. ex Januario 1741. Protocoll. fol. 27.
Szeiff Joh. Michaelis. Nro 34. ex 7-bri 1741. Protocoll. fol. 110.
Lubik Georgii. Nro 4. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 151.
Tuszek Adami. Nro 5. Ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 152.
Scheffer Christophori. Nro 45. ex 9-bri 1741. Protocoll. fol. 143.
Mittermayer Tobiae Antonii. Nro 2. ex X-bri 1741. Protocoll. fol. 149.
Scultetty Joannis. Nro 38. ex 9-bri 1741. Protocoll. fol. 142.
Pierstl Matthia. Nro 4. ex 9-bri 1741. Protocoll. fol. 144.
Gedeon Klementis. Nro 17. ex Aug. 1749. Protocoll. 403.
Hohnemer Josephi. Nro 1. ex Aug. 1749. Protocoll. fol. 394.
Levacsics Caroli Georgii. Nro 49. ex Oct. 1749. Protocoll. fol. 470.
Kacsamagh Georgii et Joannis. Nro 1. ex Sept. 1749. Protocoll. fol. 435.
Tomejan Alexandri. Nro 2. ex Sept. 1749. Protocoll. fol. 438.
Markovcsics Stephani. Nro 47. ex Aug. 1749. Protocoll. fol. 409.
Simonovics Nicolaii. Nro 17. ex Junio 1749. Protocoll. fol. 341.
Mészáros Andreae et Matthiae. Nro 9. ex Majo. 1749. Protocoll. fol. 309.
Krajnik Alexandri. Nro 70. ex Januario 1742. Protocoll. fol. 200.
Czigler Nicolai. Nro 72. ex Januario 1742. Protocoll. fol. 203.
Pinkovics Joannis. Nro 42. ex Januario 1742. Protocoll. fol. 185.
Pro Comite Danieli. Alexandro ex Januario 1742. Protocoll. fol. 182.
Révész Jonae. Nro 59. ex Aprili 1749. Protocoll. fol. 303.
Buday Adami. Nro 84. ex Martio 1849. Protocoll. fol. 279.
Kosch-Tichy Michaelis. Nro 55. ex Julio 1749. Prot. sub Nro 41. fol. 385.
Balczer Josephi. Nro 52. ex Junio 1749. Prot. sub Nro 41. fol. 345.
Majerszky Joannis. Nro 44. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 41. fol. 187.
Jeszenszky Antonii baronis. Nr. 54. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 189.
Oszterhuber Joannis. Nro 55. ex Januario 1742. Prot. sub. Nro 39. fol. 192.
Pilasenovits Jakobi, Stephani, Philippi et Joannis. Nro 56. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 194.
Pataky Stephani. Nro 57. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 196.
Koczka Nicolai. Nro 69. ex Januario 1742. Prot. sub. 39. fol. 198.
Schwartner Martin. Nro 71, ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 201.
Bukovich Elias. Nro 78. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 204.
Leporres Adami. Nro 79. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 206.
Koszta Joannes. Nro 80. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 204.
Leroko Danielis. Nro 81. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 209.
Strigner Petri. Nro 82. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 210.
Lehner Georgi, Michaelis et Joannis. Nro 83. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 212.
Gömöry Joannis et Davidis. Nro 84. ex Januario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 213.
Deanovics Joannis. Nro 3. ex Februario 1742. Prot. sub Nro 39. fol 215.
Kocsi alias Horváth Michaelis et Stephani. Nro 15. ex Februario. 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 217.
Fatavics Francisci. Nro 35. ex Februario 1742. Prot. sub Nro 39. fol 222.
Stummer Georgii. Nro 29. ex Februario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 220.
Vojnits Stephani et Joannis. Nro 60. ex Februario 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 244.
Volkmann Joannis. Nro 61. ex Februario 1742. Prot. sub Nro. 39. fol. 246.
Folli Gabrielis. Nro 15. ex Martio 1742, Prot. sub Nro 39. fol. 248.
Perliczy Danielis. Nro 39. ex Martio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 250.
Kovács Martini. Nro 5. ex Aprili. 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 271.
Zombory Francisci. Nro 38. ex Aprili 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 277.
Gredanoczy Stephani. Nro 1. ex Majo 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 280.
Haages Thomae. Nro 45. ex Junio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 305.
Legáth Michaelis. Nro 52. ex Junio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 306.
Frendl Georgii Cornelii. Nro 52. ex Junio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 308.
Bors Francisci. Nro 15. ex Julio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 309.
Scopek Francisci. Nro 25. ex Julio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 313.
Haill Ignati. Nro 31. ex Julio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 315.
Stainicher Joannes Francisci. Nro 50. ex Julio 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 314.
Hemeczperger Joannis. Nro 66. ex Aug. 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 341.
Vuich Arsenii. Nro 31. ex Septemb. 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 345.
Vichy Samuelis Nro 40. ex Septemb. 1742. Prot. sub Nro 39. 348.
Bobics Gregorii. Nro 48. ex Septemb. 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 371.
Oláh Stephani. Nro 48. ex 8-bris 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 353.
Schuster Ign. et Caroli. Nro 23. ex 8-bri 1742. Prot. sub Nro. 39. fol 355.
Hojtssy Beniamini et Michaeli. Nro 33. ex 8-bri 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 357.
Petőcz Petri. Nro 43. ex Novemb. 1742. Prot. sub Nro 39. fol. 366.
Filszky Ignatii Caroli. Nro 29. ex Januario 1743. Prot. sub Nro. 39. fol. 381.
Huszinecz Michaelis. Nro 36. ex Feb. 1743. Prot. sub. Nro 39. fol. 386.
Pocskay aliter Tuko Georgii Josephi. Nro 60. ex Martio 1743. Prot. sub Nro. 39 fol. 397.
Grassalkovits Antonii comitis. Nro 49. ex Aprili 1743. Prot. sub Nro. 39. fol. 408.
Oppidi antea Militaris Szabadka nunc Szent Mária. Nro 57. ex Majo 1743. Prot. sub Nro 39. fol. 418.
Pongracz Gaspari comitis, ex Julio 1743. Prot. sub Nro 39. fol. 418.
Markovits Joannis. Nro 60. ex Sept. 1743. Prot. sub Nro. 39. fol. 456.
Konczér Georgii. Nro 1. ex X-bri 1743. Prot. sub Nro 39. fol. 474.
Deaky Andreae. Nro 39. ex X-bri 1743. Prot. sub Nro 39. fol. 488.
Khorer Joh. Franc. Xav. Nro 15. ex Januar 1744. Prot. sub Nro 39. fol. 497.
Ferberth Johannis et Francisci Xaverii. Nro 14. ex Aprili 1744. Prot. sub Nro 39. fol. 538.
Sissay Michaelis. Nro 60. ex Majo 1744. Prot. sub Nro 39. fol. 567.
Orsics Christophori Comitis. Nro 28. ex Januar 1744. Prot. sub Nro 38. fol. 580.
Ladislaides Christian. Nro 34. ex Octobri 1744. Prot. sub Nro 39. fol. 681.
Sztranyay Georgii.
Baan Michaelis.
Novoszel Lucae. Nro 26. ex Novembri 1744. Prot. sub Nro 39. fol. 695.
Strobel Joannis. Nro 49. ex X-bri 1744. Prot. sub Nro 39. fol. 115.
Király Matthiae. Nro 31. ex Septemb. 1720.
Somsics Pancratii Nro 20. 1716.
RÉCSEY VIKTOR.
Gáti alias Tokai.
A Turul régibb évfolyamában «Jobbágy-nemesitések» czim alatt két közleményt irtam, a czimerleveleknek két kézzel történt osztogatása korából, II. és III. Ferdinand idejéből. Mindkét közleményben eredeti oklevelekben tiltakoznak, egyikben a földesúr, másikban a vármegye, a földesúri jogoknak a tömeges jobbágynemesitések következtében történt csonkitása ellen.
Ezuttal Mária Terézia idejéből közlök egy levelet, mely megvilágitja előttünk az uralkodása alatt történt nemesitések megszerzési módját és megtudjuk belőle azok árát is.
A tömeges armális osztogatás, – daczára a megyék, országgyülések gyakori tiltakozásának s daczára a törvényeknek, melyek ez ellen ismételve hozattak, a Ferdinándok és I. Lipót uralkodása után sem csökkent. III. Károly – a Habsburg-ház utolsó férfi sarja – tömegesen nemesitette meg hiveit, kik előzőleg II. Rákóczy Ferencz szabadságharczában, az uralkodóház érdekeit védelmezték s leánya Mária Terézia szintén oly bőkezüen osztogatta az armálisokat, hogy csak a Siebmacher-féle «Ungarischer Adel» czimerkönyvben – nem számitva annak pótlékkötetét –
négyszázat haladja a Mária Teréziától adományozott czimerek száma.
Az alább közlendő levél egyszersmind azt is bizonyitja, hogy a nemesitések még mindig nem kizárólag az érdemek jutalmazására, hanem az állampénztár megtöltésére szolgáltak, mert a királynő – személyekre való tekintet nélkül – maga szabta meg időnként a kiosztandó armálisok számát s talán árát is.
De ha összehasonlitjuk az ő és elődei nemesitéseit, a kettő között lényeges eltéréseket és más intentiókat találunk.
Mig elődei a tulajdonképeni nemességszerző mellett, egy és ugyanazon armálisban gyakran egész sorát nemesitették meg a mellék nemességszerzőknek, addig Mária Terézia armálisai csak egy család nemesitésére szoritkoztak. Mig elődei a hadviselésben bátorságot tanusitott egyéneket, vagyonosabb, nem ritkán szökött jobbágyokat nemesitettek meg, addig ő leginkább a honoratiorokat, – a gentryt – nemesitette: postamestereket, bányaigazgatókat, városbirákat és senatorokat, udvari kanczelláriai hivatalnokokat, papokat, jegyzőket, helytartó tanácsosokat, tartományi biztosokat, harminczadosokat, orvosokat stb. s katonákat a hadnagyoktól felfelé. De mig elődeinek nemesitései magyar embereket emeltek fel, addig ő e kitüntetésben legtöbb esetben idegen nemzetiségüeket részesitett.
A sárospataki főiskola levéltárában van egy levél, melyet Dömjén Gergely udvari agens irt Szathmári Király Györgynek, ki már e levél vételekor traktusának egyik legbefolyásosabb embere s később 1763–1775-ig a sárospataki főiskolának főgondnoka volt.
A levél tartalma a következő:
Spectabilis ac generose domine,
Fautor mihi colendissime!
Ezelőtt jó idővel tudakozá az úr, hogy lehetne tiszt. Tokai uramnak armalist szerezni, most apodictice felelhetek, 1500 Rh. forintért praeter sportulas és két minden apparatussal elkészült lovas katonáért vagy ennek redemtiójáért 200 forintal. Mert ő flge illy conditio alatt determinált 50 armalist resolválni és a végre annyi iránt a cancelláriának megengedett propositiót tenni. Ha azért tiszt. uramnak tetszik, minden cunctatio nélkül resolvállya magát a mig a quinquagenarius numerus bé nem tellyesedik, de azt kivánnyák hogy securitast adgyon, melyre nem látok nagyobbat, mintha az 1500 forintot felküldi és letéteti a taxaturatus officiumban, e mellett irja meg nékem maga kereszt nevét és gyermekeiét akkiket akar inseráltatni.» (A levél folytatásában más dolgokról van szó, a vége:) Magamat az úr gratiájában ajánlom és maradok
Az urnak Bécs 23. 9-bris 1759
alázatos szolgája Dömjén Gergely.
Azon sokféle zaklatásoknak, melyeknek ez időben a reformatusok ki voltak téve, egyike az volt, hogy reformatus lelkészektől nemességük igazolását követelték s kik nemességüket igazolni nem voltak képesek, gyakran állásukkal nem egyező lealázó bánásmódban részesültek. Tokai György az előkelő miskolczi ref. egyház papja volt 1759-ben, de vagy nem volt nemes, vagy nem tudta többé nemességét bizonyitani. Ez indithatta Szathmári Király Györgyöt arra, hogy kedves papjának ez állásában nemeslevelet szerezzen.
Demjén Gergely udvari agens pontosan eljárt megbizásában, mert Gáti alias Tokai György, valamint gyermekei: György, József, Zsuzsanna, Sára és Zsófia 1764-ben megnyerték az armalist s véle a következő czimert: kék és veresben hasitott pajzsban, koronás zöld hármas halmon, hajlott kar, veres mezben, markában irótollat tart, a pajzs jobb felső sarkában arany naptól, a balfelső sarkában ezüst, befelé fordult holdsarlótól kisérve. Sisakdisz: veres és kék bivalyszarv között a kar. Takarók: kék-arany, veres-ezüst.
– F.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató választmánya f. évi ápril hó 27-ikén
Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt ülést tartott, melyen
Barabás Samu, Borovszky Samu, Illésy János, Majláth Béla, Makay Dezső, Nagy Gyula, hg. Odescalchi Arthur, Szent-Ivány Zoltán, Szinnyei József, Thaly Kálmán ig. vál. tagok,
Tóth Árpád pénztárnok és
Áldásy Antal jegyző, titkárhelyettes vettek részt.
Az elnök az ülést megnyitván, a jegyző felolvassa
Meliorisz Béla társ. tag értekezését «A bothfalvi Both család czimeréről», mely a Turulban fog megjelenni.
Varjú Elemér társ. tag felolvassa «Magyar köriratu pecsétek a XIV. és XV. században» czimü értekezését, melyet a Turul jelen füzete közöl.
A folyó ügyek folyamán először az új tagok választattak meg és pedig alapitó tagokul 100 frttal
Babics József orsz. képviselő Zsombolyán és
Karczag István Götzendorfban a Lajta mellett; pártoló tagul a
Mosonmegyei tört. és régészeti egylet Magyaróvárott (aj. a jegyző); évdijas tagokul
Borsay Jenő, Piroson (aj. a jegyző),
a budapesti tud. egyetem történeti szemináriuma (aj. a jegyző);
Gachal Sándor honvédszázados Kassán (aj. u. az);
Krahl Ernő Bécsben (aj. Kiss Emil Károly), és
dr Zubriczky József ügyvéd Budapesten (aj. a jegyző). Jelenti egyuttal a jegyző, mint a titkár helyettese, hogy
ludányi Bay Ilona néhai szülei
ludányi Bay Gábor és
csicseri Ormos Katalin emlékére 100 frt alapitványt tett.
Borovszky Samu ig. vál. tag, mint a számvizsgáló-bizottság előadója felolvassa a számvizsgáló-bizottság következő jelentését:
Tekintetes Választmány!
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság 1898-iki pénztári állapotának és számadásainak megvizsgálására kiküldetvén, szerencsénk van a f. évi márczius hó 22-ikén teljesitett számvizsgálat eredményéről a következőkben jelentést tenni:
Eljárásunkban az eddig szokásos módot követvén, mindenekelőtt a
pénztári naplókönyvet vizsgáltuk át, s annak 1898. évi minden egyes tételét az igazolásukra szolgáló okmányokkal és ellennyugtákkal egybevetettük, a tagdij-befizetésekre nézve pedig a
tagok nyilvántartó könyvében is próbákat tettünk. Ezek alapján jelenthetjük, hogy a pénztári naplókönyvet rendben találtuk s azt 1898. deczember 31-ikével 3668 frt 21 kr bevétellel, 3516 frt 78 kr kiadással és a folyó 1899. évi költségelőirányzatba első bevételi tétel gyanánt átviendő 151 frt 43 kr. pénzmaradványnyal lezártuk.
Ezután a
kézi pénztárt vizsgáltuk át. A pénztári naplókönyv 1899. évi tételeit, kezdve a mult évről átvitt és fentebb kimutatott 151 frt 43 krnyi pénzmaradványnyal, bezárólag márczius 21-ikéig összegeztük és 1449 frt 93 kr. bevételt, 726 frt 53 kr. kiadást, vagyis 723 frt 40 kr. pénzmaradványt állapitottunk meg. Ezzel szemben találtunk a kézi pénztárban fedezetül 399 frt 40 krt készpénzben, 300 frtot takarékpénztári könyvecskében, 24 frtot pedig előlegnyugtában, minélfogva a kézi pénztárt hiánytalannak jelenthetjük.
Vizsgálat alá vettük ezután a
törzsvagyon-könyvet. E szerint a társaságnak a mai napon 5 ötszáz forintos (2500 frt), 35 kétszáz forintos (7000 frt) és 31 egyszáz forintos (3100 frt) alapitó tagja lévén, az alapitók száma a mult évihez képest négy 100 frtos alapitóval gyarapodott. A felsorolt, összesen 12,600 forintot tevő alapitványokból be van eddig fizetve 9500 frt és fizetetlen még 3100 frt. Ez utóbbi összegből kötelezvényekben biztositva van 2600 frt, a miről közvetetlen szemlélet és számbavétel alapján meggyőződtünk, ellenben 500 frt kötelezvényekkel biztositva nincsen.
Inditványozzuk, szólitsa fel a t. választmány azon alapitókat, a kik sem kötelező iratot nem adtak, sem alapitványukat eddig be nem fizették, hogy állitsanak ki kötelezvényt.
A társaság törzsvagyonához tartozik még az az alapitványi természettel nem biró 1700 frtnyi összeg is, a mely megtakaritásokból származott. Ennélfogva a társaság törzsvagyona összesen (12,600 + 1700) 14,300 frtot tesz ki.
Arról, hogy a kimutatott 9500 frtnyi befizetett alapitványból és a megtakaritott 1700 frtból, összesen 11,200 frtból 10,600 frt az osztrák-magyar banknál, 600 frt pedig kötvényben a pénztárnok kezénél őriztetik, a bank 5 drb letéti jegyének, továbbá hat kétszáz koronáról szóló 4%-os magyar bankjáradék kötvénynek megtekintése által győződtünk meg.
Ezek szerint a társaság teljes
vagyonállása a föntebb emlitett 14,300 frt törzsvagyonnal, továbbá a választmányi határozatok alapján a középkori-czimer albumra félretett 200 forinttal s a Nemzetségi Zsebkönyv költségeire fentartott 100 frttal (mely utóbbi, 300 frtot tevő összegek két külön takarékpénztári könyvecskére tétettek le), végre a mult évi 151 frt 43 krnyi pénztári maradványnyal, tehát 1898. évi deczember 31-ikén összesen 14,451 frt 43 krral állapittatott meg.
A mi az 1898-iki
zárszámadásai eredményeket illeti, az előirányzatnak és zárszámadásnak részletes összehasonlitását a % alatt csatolt kimutatásban terjesztvén elő, jelentjük, hogy a
bevételek csaknem teljesen megfeleltek az előirányzatnak; hasonlókép a
kiadásoknál is az előirányzott tételektől csak csekély eltéréseket találtunk, sőt itt a végeredmény 11 frt 07 krral kedvezőbb mérleget mutat.
Mindezek után – jelentvén azt, hogy a t. elnökség az elmult évben is reálisan és körültekintőleg gazdálkodott, – javasoljuk a tek. választmánynak, hogy Tóth Árpád társulati pénztárnok urat a mult 1898. évre nézve, a szokásos fentartással, fölmenteni méltóztassék.
Áttérve ezek után az 1899. évi költségvetési javaslatra, miután annak egyes tételeit az eddigi tapasztalatokkal, a mult év eredményeivel s a jövő szükségleteivel megokoltnak véljük, szerencsénk van azt 3760 fr 43 kr. bevétellel, 3730 frt – kr. kiadással s igy 30 frt 43 krnyi előirányzott pénzmaradványnyal a tek. választmánynak elfogadásra ajánlani.
Budapesten, 1899 márczius 22-ikén.
Szinnyei József, s. k. számv. b. tag.
Boncz Ödön, s. k. számv. b. tag.
Borovszky Samu, s. k. számv. b. tag.
A számvizsgáló-bizottság jelentése és javaslata alapján az igazgató választmány a társaság pénztárnokának a felmentést – a szokásos fentartással – az 1898. évre megadta s kimondta, hogy azon alapitók, kik eddig alapitványaikat be nem fizették, sem arról kötelezvényt nem adtak, szólittassanak fel a kötelezvény kiállitására, a pénztárvizsgáló bizottságnak pedig fáradozásaiért az elnök inditványára köszönetet mondott.
A számvizsgáló-bizottság ajánlata alapján a társaság 1899. évi költségkivetése a következőkép állittatott meg:
A M. Heraldikai és Genealogiai Társaság költségvetése az 1899. évre.
Bevétel.
1. Pénztári maradvány az 1898. évről 151 frt 43 kr.
2. Értékpapirok kamatai
(11,000 frt 4% koronajáradék és 100 frt
4% hitelbanki nyeremény kölcsönkötvény után) 444 frt – kr.
3. Alapítványok kamatai, 3100 frtnyi
be nem fizetett alapítvány után 5% 155 frt – kr.
4. 150 pártoló tag után várható összeg 1350 frt – kr.
5. 300 évdijas tag után várható összeg 1250 frt – kr.
6. A társulati kiadványok eladásából 100 frt – kr.
7. Alapitvány befizetés 300 frt – kr.
8. Rendkivüli bevétel 10 frt – kr.
Előirányzott bevétel 3760 frt 43 kr.
Kiadás.
1. Személyi járandóságok (titkár 300 frt,
jegyző 200 frt, pénztárnok 250 frt) 750 frt – kr.
2. Irói tiszteletdijak és szerkesztés 700 frt – kr.
3. Nyomda (4 füzet nyomtatása) 1400 frt – kr.
4. Szinnyomatok készítése 250 frt – kr.
5. Metszetek, rajzok 100 frt – kr.
6. Utánvételi szétküldés költségei 40 frt – kr.
7. Irodai átalány 60 frt – kr.
8. Ujévi ajándékok, pénzbeszedési díjak,
másolások stb. 120 frt – kr.
9. Tőkésítés 300 frt – kr.
10. Rendkívüli kiadás 10 frt – kr.
Előirányzott kiadás 3730 frt 43 kr.
Előirányzott maradvány 30 frt 43 kr.
A mult ig. vál. ülés határozata alapján a koronaszámitás ügyében a határozathozatal a számvizsgálóbizottság véleménye alapján jelen ülésre maradván, Borovszky Samu ig. vál. tag felvilágositásai után kimondatik, hogy mindaddig, mig a koronaszámitás általánosan kötelezővé nem válik, a társulat könyvei az eddigi mód szerint vezettetnek.
A jegyző előterjeszti, hogy a román irodalmi és közmüvelődési egyesület Nagy-Szebenben a társasággal csereviszonyba óhajt lépni, a maga részéről Transilvania cz. folyóiratát ajánlva fel cserébe a társaság kiadványaiért. Az ig. választmány a cserét Thaly Kálmán ig. vál. tag hozzászólása után örömmel elfogadja, s megbizza a titkári hivatalt, hogy a társulat régebbi kiadványaiból a készlethez képest küldjön az egyletnek.
A pénztárnok jelentése szerint ápril 27-ikén a pénztár állapota a következő volt:
Bevétel 1480 frt 93 kr.
Kiadás 1088 frt 01 kr.
Készpénz 392 frt 92 kr.
Vagyonállás.
1. Értékpapirokban 11,200 frt – kr.
2. Kötelezvényekben 2,600 frt – kr.
3. Kötelezvény nélküli alapítványok 500 frt – kr.
4. A középkori czímeralbum és a
Nemzetségi Zsebkönyv czéljaira 300 frt – kr.
5. Készpénz 392 frt 92 kr.
Összes vagyon 14,922 frt 92 kr.
A jegyzőkönyv hitelesitésére Borovszky Samu és Szinnyei József vál. tagok kéretvén meg, az ülés véget ért.
SZAKIRODALOM.
Vasvármegye. A Magyarország Vármegyéi és Városai állandó munkatársai bizottsága felügyelete alatt írta a vármegyei helyi munkatársak bizottsága. Budapest. Apollo irod. és nyomdai részvénytársaság. 1898. 4-r. XI. és 622. oldal. 31 önálló meléklettel és 458 szövegképpel.
A Magyarország vármegyéi és városai monografiáinak kiadására alakult társaság egymásután adja ki a szebbnél-szebb köteteket. Abauj vármegye leirása nyitotta meg a sort, ezt követte Fiume és környékének ismertetése s legujabban Vasvármegyéé. Az elsőt azért nem ismertettük, mert már készült a genealogiai rész irójának, Csoma Józsefnek nagy munkája az abauji nemes családokról, mely bővitve mindazt tartalmazta, a mi a monografiában a genealogus és heraldikusra nézve érdekes volt; Fiume kötetében pedig nem volt tárgyunkra vonatkozó anyag. Annál több van a most megjelent
Vasvármegyé-ben és mi örömmel ragadjuk meg az alkalmat, hogy a szép munkát olvasóinknak bemutassuk.
Vasmegye az ország azon kevés vármegyéi közé tartozik, a melyekben az ősi nemesség még nem csak ki nem pusztult, hanem virágzik is. A folytonos háboruskodás, a melyben századokon keresztül része volt az ország ezen védőbástyájának, megedzette fiait, szívós ellentálló erőt oltott beléjük, a mely képesiti őket nemcsak a háborus idők, hanem a békés korszak veszedelmeinek tulélésére is. A festői várkastélyokban, az erősfalu kuriákban, melyekből az előttünk fekvő könyv gyönyörü sorozatot mutat be, még alig akad «uj földesur», a legtöbben ma is régi családok ivadékai laknak. Kár is volna idegen kézre ereszteni ezt a szép darab földet. Megáldotta Isten minden széppel, jóval; földje termékeny, népe nagy részben magyar, éghajlata kedvező; birja a fejlődés minden előfeltételét.
Ezt a vármegyét mutatja be a
Magyarország vármegyéi és városai czimű vállalatnak harmadik kötete. Feldobog a szivünk, végig lapozván rajta annyi dicső, nagyszerü emléke a mult időknek vonul el előttünk. Nincs megye az országban, a melyben annyi kastély maradt volna épen, s a melyben annyi műkincset, drága családi ereklyét őriznének, mint ebben. A szerkesztők végtelenül hasznos dolgot műveltek a monografia létrehozásával; valódi kincsesbányát nyitottak meg a mult emlékeit kutatók előtt, a melyből nemzedékek merithetnek anyagot és okulást.
Nem tartozik feladataink körébe a munkát a maga egészében megismertetni a
Turul olvasóival, bár mennyire óhajtanók is a benne rejlő gazdag történelmi és műtörténeti anyagot bemutatni. Meg kell elégednünk ezuttal a becses kötetben található genealogiai és czimertani anyag összefoglalásával.
Egy terjedelmes külön rész (a mely jó ismerősök számára különnyomatban is megjelent) foglalkozik a vasvármegyei nemes családokkal. Szerzője
ifj. Reiszig Ede dr. tagtársunk, a folyóiratunk olvasói előtt jól ismert fiatal genealogus. Munkáját nagyon megkönnyitette az, hogy előtte már foglalkoztak e tárgygyal. Balogh Gyula, a vármegye levéltárnoka néhány évvel előbb adott ki egy terjedelmes kötetet Vasmegye családjairól, a melyet Reiszig fel is használt, természetesen kijavitva annak számos tévedését. Az egyes családokról csak röviden emlékezik meg, nem sorolja fel valamennyit, csak a nevezetesebbeket. Munkájának becses részét nem is ez, hanem a bevezetés teszi, a mely tömören, de világosan összefoglaló képét nyujtja a megye benépesitésének és a nemesség viszonyainak a legrégibb időktől maig.
Megtudjuk ebből, hogy a vármegyének első okmányilag kimutatható nagy birtokosai idegen nemzetségek voltak. A XII. században telepedik le Héder, a róla nevezett nemzetség alapitója és a Németujváriak őse, Haholt és Buzád, Wenczelin, a Jaák nemzetség ősapja s a Hermann nemzetsége. Kétséget sem szenved, hogy e mellett már a honfoglalás idejétől kezdve sok birtokos ősmagyar család lakott Vasban, de ezekről a tatárjárás előtti időből alig történik emlités. A magyar eredetü megyebeli birtokoscsaládok közül a Nádasdiak, Csákok (Kisfaludyak) és a Szecsődiek viszik föl genealogiájukat a tatárjárás előttre.
Jellemző a vármegyére, hogy benne, talán a nyugati feudális országokkal való sürübb érintkezés folytán, korán a hübériség felé hajló viszonyok kapnak lábra. Egy nehány család tartja kezében a megye területének legnagyobb részét s valóságos hatalmat gyakorol a többi nemesek fölött gazdagsága és tekintélye révén. A Németujváriak a XIII. század végén igazi kis királyai Vasmegyének, birtokokat adományoznak hiveiknek, mint valami uralkodók, hadakoznak, foglalnak, erőszakoskodnak büntetlenül. Mellettük a középkor végéig főleg a Nádasd nemzetségbeli Darabosok, az Ostfiak, az Egerváriak, a lindvai Bánfiak és a Szécsiek játszanak szerepet. A XV. század vége felé a régi szereplő családok apránként eltünnek, helyüket ujak, többnyire másünnen beköltözöttek foglalják el. Legjobban kiválik közülök a Batthyány család, mely a mohácsi vész után a megye leggazdagabb birtokosává lett. Ez időtájt jutnak hatalomra az Erdődyek, Zrinyiek s több külföldi család, mint a Paumkircherek, Pukhamárok, Poppelek stb. A XVII. században nagy birtokokat szerez Vasmegyében Eszterházy Pál gróf. Jelenleg a megyei birtokosok közt találjuk az ország legelső nemzetségeit, terjedelmes uradalmaik nagyobbára hitbizományok.
Sok érdekes adat találkozik Reiszig tanulmányának második, az egyes családokkal foglalkozó részében is. A megyebeli nemzetségek közt többnek van mohácsi vész előtti czimerlevele. Igy a Batthyányaknak, a Bezerédy, Erdődy, Goszthonyi, Babay, Kisfaludy, Mesterházy, Palásthy, Petheő, Pogány, Litkey (Gyalókay) és Spissich családnak. Ezek közül Bárczay Oszkár heraldikájában a czimereslevelek sorozatából
három hiányzik. Nincs ott a
Goszthonyiaknak 1467-ben Mátyástól nyert s 1508-ban Ulászló által megujitott armálisa. Az 1467-ikit emliti Nagy Iván (IV. 429.) Pray másolata után, az 1508-iki egy Ulászló-kori formuláskönyvben maradt ránk. (Turul, IX. évf. 59. l.) Hiányzik a
Babay György és testvéreinek 1418. Konstanczban kelt czimerlevele, melynek hiteles másolata Vasvármegye levéltárában van. (Balogh, Vasvármegye nemes családai, 168. l.) Nem emliti végül Bárczai a
Palásthyak ősének
Tamás fia Gergelynek azon czimerlevelét sem, melyet neki Zsigmond király adott 1421-ben, pedig az oklevél nyomtatásban is megjelent Fejérnél, (X/VI. k. 368. l.) Kaprinaynak az eredetiről vett másolata után.
A most is szerepet játszó nemes családok közül soknak nevével találkozunk a sorozatban. Kiemeljük belőlük a jelenlegi miniszterelnökét, kinek ősapja 1639-ben nyert czimeres nemeslevelet. Az előkelőbb birtokosok közt szereplő család előneve Dukai és Szent-Györgyvölgyi.
A derék dolgozat a Siebmacherből átvett czimerekkel van illusztrálva, ábrái tehát semmi nevezeteset nem nyujtanak. Van azonban a kötet rengeteg képe közt nehány olyan, a melyre okvetlenül fel kell hivnunk heraldikusaink figyelmét.
A legérdekesebb s legfontosabb egy a 276-ik lap mellett levő fénynyomatu műmelléklet, mely
Kőszeg sz. kir. városnak 1446-ban III. Frigyes római király által adományozott czimerlevelét ábrázolja, kifogástalan hüséggel, de igen megkicsinyitve.
Ismeretes, hogy Kőszeget Albert királyunk neje Erzsébet 1439-ben III. Frigyes császárnak zálogba vetette. A város Ulászló idejében ugyan rövid időre
ujólag Magyarországhoz csatoltatott, de a német uralkodók arról le nem mondottak s III. Frigyes 1445-ben kicsinyes ürügygyel visszafoglalta. Hogy a város nem szivesen hajolt meg az idegen uralkodó előtt, mutatja a kemény ostrom, melybe elfoglalása Frigyesnek került s azon kegyetlen cselekedet, melyre a hóditó aztán vetemedett, felakasztatván nyolczvanat a jámbor polgárok közül. De sietett aztán a várossal megbékülni, s ennek a békülésnek egyik emléke az a német armalis, a melyet tőle nyert a város. Csakhogy a derék Kőszegieket nem kenyerezte le végképen a nagy pecsétü diploma, mert a legelső kinálkozó alkalommal már lerázták nyakukról a németet s 1454-ben már Hunyady Jánost látták vendégül falaik között. Hogy Mátyás halála után mégis másfél századig osztrák kézen volt Kőszeg, annak bizony nem annyira a kőszegiek, mint a magyar királyok voltak az okai.
A Frigyes czimereslevele nem mérkőzhetik kiállitása tekintetében a magyar királyok városi armálisainak diszességével. Hosszas keskeny hártyára van kacskaringós góth irással irva, közepén egy egyszerü, nem nagy művészettel festett czimerrel. A czimer két lebegő angyal által tartott táblán van: csucsives pajzsban, kékben vörös tetős fehér torony, derekára huzott lombkoronával, mögötte ormós, fehér bástyafal, a torony két oldalánál egy-egy félig leeresztett rácsu kapuval. A kettős nagy pecséttel megerősitett oklevél szövege a következő
* A monografia az oklevelet nem irja le, szövegét sem közli; a hasonmás azonban kicsisége daczára tiszta és éles lévén, jól olvasható.*
Wir Fridreich von gotes gnaden Romischer kunig zu allen zeiten merer des reichs, herczog ze Osterreich, ze Steir, ze Kernden und ze Krain, herre auf der Windischenmarch vnd ze Portenaw, graf ze Habspurg, zu Tirol, zu Phyrrit vnd ze Kyburg, markgraf zu Burgow vnd lanntgraue in Elsass. Bekennen vnd tun kund offentleich mit diesem brief allen den die in sehen oder horen lesen, daz wir haben angesechen die annemen dienst, die vns vns(er) getrewen lieben der richter, rat vnd die burg(er) zu Guns yetz tund vnd in kunftigen czeiten willig sind ze tun, und haben in dise klaynad vnd schilt gnedicleich gegeben, als der in der mitte dits gegenwurttigen vnsers briefs mit farben vnd figurn aygentlicher ausgestrichen ist, vnd mainen, seczen vnd wellen, das sy den in allen iren geschefften mit sigeln vnd andern iren notdurften geprauchen sullen vnd mugen von men(n)icleich vngehindert on geuerde. Dauon gepieten wir von Römisch kunigleicher macht allen fursten geistleichen vnd weltleichen, grauen, freyen, herren, rittern vnd knechtten, phleg(er)n, burkgrafen, burgermaistern, richtern, reten, burgern vnd sust allen andern vnsern vnd des heiligen reichs auch vnserr erbleichen lannd vnd furstentum vndertanen vnd getrewen vnd allen andern vnd wellen ernstleich, daz sy die obgenanten richter, rat vnd die burger zu Gunns bey diser vnserr begabung des schilts vnd klaynads genczleich beleiben vnd sy der also in iren geschefft(e)n vnd notdurfften geprauchen lassen. doch andern, die villeicht desgleichen geprauchten, am iren klaynaden an schaden. mit vrkund des briefs, versigilt mit unserr kunigleichen maiestat anhangundem insigil. Geben zu Wienn, an Phincztag vor sant Pauls tag der bekerung, nach kristi gepurd vierczehenhundert jar vnd darnach in dem sechsunduierczigisten iar, vnsers reichs im sechsten jare.
A város valószinüleg már előbb is használta az armálison látható czimert, természetesen «klaynad» (sisakdisz) nélkül, a mint az városokhoz illett. Régi pecséteiből hármat mutat be a kötet, mind a hárman ezt a czimert találjuk. A legrégibbnek látszó* Magyarázat, fájdalom, nincs az ábrákhoz!* nagy kerek pecséten, melynek korát a XV. század közepére tehetjük a czimerlevéléhez mindenben hasonlitó czimer van, de nem csucsives, hanem kerekalju pajzsban. Köriratu góth minuskulákkal:
![images/1899-00xw33.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw33.jpg)
Ez a Frigyes-féle oklevél után készülhetett; ha ugyan nem erről vette a czimerlevél ábrájának festője a czimerképet. Nem sokkal fiatalabb ennél azon valamivel kisebb, egyszerü pecsét, melynek ábráját a 276. lapon látjuk. Mezején hármas karélyban tárcsapajzson kerek őrtorony, mögötte ormós (de kaputlan) bástyafal. A pajzs mellett G–G betük. A XVI. század derekáról való lehet végül a 139. lapon közölt pecsét. Ennek mezején két angyal által tartott tojásdad táblán látható a czimerlevélbeli czimerábra pontos mása. Körirata, latin betűkkel:
![images/1899-00xw34.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw34.jpg)
Szépen jellemzi Kőszeg lakóit, hogy pecsétjükre az osztrák uralom idején rávésették a város magyar nevét is.
Nehány diszes faragott emlék ábrája is méltó a megemlitésre. A legrégibb köztük s a legérdekesebb az 1471-ben árulásáért lefejezett Paumkircher András gróf emlékköve Szalónak várában, melyet magának emeltetett annak örömére, hogy a szalónaki várat ujra épittette. A hatalmas kőlapon Paumkircher álló, teljes gót vértezetbe öltözött alakja látható; jobbjában lobogót tart, bal kezével melléhez szoritja czimeres tárcsa-pajzsát. Úgy a zászlón, mint a pajzson nagy, gót stilü templom látható. A lovag fején levő nyitott sisakon koronába tüzött nyilt szárnypár közt valamely nem tisztán kivehető alak, talán egy lombos fa van. A kőlap alján ezen gótbetüs felirat:
(úgy látszik még egy számjegy, talán V következett)
1850
Batthyányi (III.) Boldizsár németujvárott levő siremléke két részből áll. Egyiken a hős törökverő életnagyságu alakja van kifaragva, pompás vértben, feszületes zászlóval. Lábánál jobbról az ősi Batthyányi czimer, balról egy ismeretlen, talán anyjáé, kit Nagy Iván Svetkovics Katának nevez. A czimer a kis ábrán nem vehető ki egész tisztán; inkább valamely mesterjelvényhez (Hausmarke) hasonlit. A másik kőlapon az ismert Batthány czimer van, két géniusz által tartva. Felirata:
![images/1899-00xw36.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw36.jpg)
Diszesebb renaissance-izlésü tumbáink közül való Egervári Bereczk tinini választott püspöknek Egervárán, a templomban levő alakos siremléke. A kövön a főpap teljes ornatusban ábrázoltatik, fején kis cappaval, a süveg jobb vállánál fekszik. Lábai alatt van családi czimere: csucsíves, oldalain kikanyaritott pajzsban kettős (eger-)fa galyat tartó pánczélos jobb kar. A gyarló ábrán a sirkő köriratát kibetüzni lehetetlen. A püspök a XVI. század első éveiben hunyt el.
Még egy faragott czimeres emléket kell megemlitenünk. A 190. lapon egy kettős czimerü kőtábla képe látható ezen felirással: Mátyás korabeli czimer a bozsóki várkastélyon. A szövegben nincs róla emlités.
Egy pillantás a képre megmutatja, hogy a kőlap a XVI. század derekánál régibb nem lehet. Bajta barokkba hajló keretben két czimer van. Az egyiknek pajzsán két szemközt álló, egy pallost markoló oroszlán van; sisakdisz egy pallost tartó, koronából kinövő oroszlán. A másikon két nádszál közt álló vadlud képezi a paizs ábráját; a sisakon koronán álló vadlud látható. Az első czimer mellé O. S., a második mellé P. E. betük vannak bevésve. A keret alsó részén ezen felirat:
![images/1899-00xw37.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw37.jpg)
Ha tudjuk, hogy a bozsóki kastély, melynek valószinüleg kapuja fölött áll a czimer, a XVI. század óta az Óvári és Szarvaskendi Sibrik családé volt, úgy a Siebmacher segélyével könnyen feloldhatjuk a két czimer gazdáinak monogrammját. Az első czimer Sibrik (II.) Osváté, a második ennek első feleségéé, Petheő Katáé. A kő készülhetett 1580–1600. között.
Terünk nem engedi, hogy Vasmegye érdekes monografiájával többet foglalkozzunk, pedig még korántsem meritettük ki a kötetnek tárgyunkra vonatkozó anyagát. A kit csak legtávolabbról is érdekel a dolog, jól teendi, ha átolvassa magát a munkát; ideje nem vesz kárba, haszna és öröme lesz belőle.
Varjú Elemér.
Urkundenbuch zur Geschichte der Deutschen in Siebenbürgen. Von Franz Zimmermann. C. Werner und G. Müller. II. Band. 1342–1390. Hermannstadt, 1897. 8° 4 lev., 759 oldal és VII tábla.
Az erdélyi szászok mintaszerü oklevéltárából világot látott a második kötet. Tartalmát 1342–1390 közti oklevelek teszik, részben teljes szövegük szerint, részben regestákban. Ezek az oklevelek nagyobbára már ki vannak adva az Anjoukori Okmánytárban, a Teleki-oklevéltárban, Fejérnél, a Székely Oklevéltárban, stb., ujra közlésük még sem volt felesleges, mert a régi kiadások hiányos, töredékes vagy megrontott szöveget nyujtottak. A hatszázhetvenhét oklevél a genealogusnak igen szép anyagot nyujt az erdélyi nevezetesebb családokra vonatkozólag; különösen a gróf Béldiek levéltárából származó, nagyrészt kiadatlan oklevelekből merithet sokat a hazai családisme.
A kötet becsét nagyban növeli hét tábla 27 pecsét-ábrával. A jól megválogatott és tiszta, Divaldnak becsületére váló fénynyomatok kiadott pecsétjeink csekély számát szaporitják. Nagyon óhajtandó lenne, hogy egyéb oklevéltáraink is követnék a jó példát. A legutóbb megjelent Teleki-oklevéltár közöl ugyan nehány érdekes pecsétet, de ép a legrégiebbeknél megelégszik egyszerü emlitéssel vagy leirással. A Zichy-kódexből pedig egyáltalán hiányoznak az ábrák, pedig csak az Árpád-korból több mint 20 darab, részben ismeretlen pecsétet lehetett volna kiadni a zsélyi levéltárból.
A szász Urkundenbuchban kiadottak közül már több régóta ismeretes Pray Syntagmájából, Jerney-ből, a Történeti Életrajzokból s máshonnan. Régibb e fajta kiadványaink azonban olyan gyarlók, hogy a pecsétek fényképi másolatban való ujra közlése soha sem felesleges. Ilyen, már egyebütt kiadottak: Nagy Lajos két rendbeli kettős-pecsétje, kisebb titkos és négyszegletü gyürü-pecsétje; Mária királynő sigillum secunduma; Demeter bibornok és esztergomi érsek nagy pecsétje; a hét szász szék XIV. századi pecsétje (kiadva Édernél, De initiis iuribusque Saxonum, 166. l.). Eddig kiadatlanok:
Gobilin erdélyi püspöké egy a bécsi cs. és kir. udv. levéltárban levő 1380-iki eredeti galván-másolatáról. Két csúcsú (67×47 mm.), mezején gót ivezet alatt a sárkányt ölő Sz. Mihály arkangyal. Ez alatt kis fülkében a püspök térdeplő alakja, mellette jobbról-balról kivehetetlen ábráju csúcsives paizs. Körirata:
![images/1899-00xw38.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw38.jpg)
A kolozsmonostori konvent pecsétje két rongált példány után van közölve, az egyik 1373-iki, a másik,
1382-iki oklevélről való. Ez a pecsét Jerney munkájában is le van rajzolva, egy 1466-iki példányról, de igen hibásan. Mezején gót stilü trónon ülő Mária látható, (Jerneynél mellette térdeplő angyalokkal, a minek az Urkundenbuch ábráján semmi nyoma), körirata:
A brassói káptalan pecsétje 1380-iki lenyomatról van levéve. Kétcsúcsu (52×32 mm.). A pecsétmező két egyenlőtlen részre van osztva; a felső nagyobban gótikus ivezet alatt két szent, valószinüleg Péter és Pál alakja; az alsó osztásban középütt körives fülkében térdeplő papi alak, két oldalt egy-egy csúcsives czimerpaizs. Az elsőben egymáson álló két természetes madár, a másodikban két csillag által kisért, gyökerestől kitépett fa (Brassó város czimere). Körirata:
1569-iki példány után közöltetik a szebeni kiskáptalan XIV. századi pecsétje. Kétcsucsu; mezején oltárszerü emelvény, rajta ülő Krisztus-alak, mellette áll a két szent asszony, Mária és Magdolna; fejük felett hármas román ivezet. Körirata:
A nagyselki kiskáptalannak ugyanezen korbeli pecsétjét a magántulajdonban levő eredeti typarium lenyomatáról fényképezték. Kétcsucsu (64×40 mm.). Mezején két angyal által emelt templom. Körirata:
A régi szász székek pecséteiből is van nehány érdekes az Urkundenbuchban kiadottak közt. A brassói széknek három pecsétjét találjuk a II. kötetben. Az egyik, a legrégibb, csak jobb lenyomata egy az I. kötetben 11. sz. alatt közölt pecsétnek. A második töredéke egy 1368-iki oklevélről való ujabb pecsétnek, a melynek képe s körirata, (a mennyire t. i. még megvan) teljesen hasonló a harmadik, 1380-ból való pecsétéhez. Ez utóbbi kerek, (48 mm. átm.); mezején hatkarélyban foglalva csúcsives paizs stilizált liliommal; paizstartókul két, aránytalanul kicsire vésett madár. A paizs fölött két lebegő angyal koronát tart. Körirata:
A beszterczei szék 1367-iki pecsétje igen durva vésetü. Átm. 38 mm., kerek mezején bokros talajon álló, középen kaputoronynyal ellátott ormós várfal látható. Körirat:
A municipalis pecsétek közül a beszterczei és nagyszebeni régi pecséteket találjuk még a kötetben. Az első egy 1367-iki okiratról függ. A 40 mm. átmérőjü kerek pecséten csúcsives paizs van, melynek hasitott mezején jobbról három haránt pólya; a balosztás ábrája kivehetetlen. Az oldalt paizson kendőszerü takaróval ellátott, felismerhetetlen czimerü sisak. A körirat:
Nagy-Szeben város pecsétje a XIV. századból való, de későbbi, 1472-iki lenyomatról van kiadva. Kerek, átmérője 46 mm., mezején czimer: csúcsives paizsban keresztbe tett két pallos, markolataik közt három csillag által kisért lebegő korona. Körirat:
Reméljük, hogy a szász oklevéltár kiadóinak példája követőkre fog találni, különösen a kiadás módját illetőleg. Az egyebütt is kiadott pecséteknek az Urkundenbuch ábráival való egybevetése bárkit is meggyőzhet arról, miszerint a legjobb és legszebb rajz is pontatlan és tökéletlen a fénynyomatu képpel szemben. Ma, a mikor a fénykép eljárások nemcsak igen tökéletesek, hanem igen olcsók is, nagyon hibás dolog lenne a régi szokáshoz ragaszkodva rajzoltatni a pecséteket. Mig ezzel fel nem hagyunk, nem lesznek kifogástalan s minden tekintetben hasznavehető ábráink.
Varjú Elemér.
Nagy Iván. Családtörténeti értesitő. Szerkesztik és kiadják dr. Komáromy András és Pettkó Béla. I. évfolyam, 2–3. és 4. füzet.
Az uj füzetek nagyrészben az elsőben megkezdett nagyobb közlemények folytatásait tartalmazzák. Komáromy András befejezi a Perényiek a mohácsi vész előtt czimü nagyérdekü dolgozatát, Pettkó Béla folytatja a királyi könyvek czimerleirásainak közlését. Illéssy János az 1754–55-iki nemesi összeirásból Abauj, Arad, Árva, Bács és Baranya vármegyék névlajstromát mutatja be; ugyan ő tőle egy három füzetre terjedő érdekes czikksorozatot találunk az Alaghy-családról. A Magyarország családai czimü rovatban egész sora foglaltatik a rövid, de sok adatot tartalmazó családtörténeteknek, Angyal Pál, Benkő Imre, Horváth Sándor, Baczkamadarasi Kiss Bálint s mások tollából. Ezuttal a Bodnár, Horváth, Jeszenszky, Kéler, Knapp-Bányai, Klein-Arnótfalvy, Korchmáros, Kovachich, Marsó (de Verebély), Molnár, Nagy (de Tasnád), Pekri (de Petrovina, gróf és nemes) és a Tattay-családok rövid monografiái közöltetnek. A Hivatalos értesitő referál a belügyminiszteriumban ujabban előfordult nemesi ügyekről s közli Perczel belügyminiszternek 1893 június 27-ikén az ősfák (talán inkább leszármazási táblák?) hitelesitéséről és 1898 szeptember 23-ikán a czimerbizonylatok hitelesitéséről kibocsátott rendeletét. A Tárcza változatos tartalmából, mint kiválóan a czimertanra vonatkozót, a dr. Sőtér Ágost által a mosonymegyei levéltárban őrzött czimereslevelekről összeállitott jegyzéket emlitjük meg.
A Nagy Iván behatóbb ismertetését akkorra tartjuk fenn, mikor egy egész évfolyam fekszik előttünk.
Csekei.
Helyreigazitás.
Az I. füzet 20. lapján levő három pecsétrajz közül a sorban 3-ik a Benedeké és a 2-ik – miként felirata is mutatja – IV. Sándoré; ugyanazon a lapon a Bakacs (II.) Sándor pecsétje alatt pedig az 1598. évszám helyett 1603. évszám értendő, s az előző lapon a szöveg is ennek megfelelően kiigazitandó.
1899-3
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Közlönye
AZ IGAZGATÓ-VÁLASZTMÁNY MEGBIZÁSÁBÓL SZERKESZTIK FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ másodelnök és SCHÖNHERR GYULA titkár.
BUDAPEST
KIADJA A MAGYAR HERALDIKAI ÉS GENEALOGIAI TÁRSASÁG.
MDCCCXCIX.
A KÖKÉNYESI, UTÓBB SZENT-BALÁZSI SZELE CSALÁD ÉS 1428-IKI CZIMERES LEVELE.
(Szines hasonmással és a szöveg közt két rajzzal.)
Ama számos közbirtokos nemes család között, a mely az Árpád-házi királyok korában Zala vármegye egyes vidékein megtelepedve volt, találjuk már a XIV. századnak elején a Kökényesi családot is.
Eredetileg is ebben a vármegyében volt-e törzsökös, avagy máshonnan költözött-e át? erre a fenmaradt adatok felvilágositást nem nyujtanak. Sem az Erdélyből származó Kökényes vagy Kökényes-Rénold nemzetséggel, a mely a XIII. század végén Baranyamegyében, Siklós közelében, Nagyfalun is otthonos volt,* Árpádkori uj okmtár, XII. k. 186. l., IV. k. 332. l., XII. k. 533. l. Volt Baranyamegyében, közel a Dunához, egy Kökényes nevü birtok is, melyen 1468-ban a Kökényesi Adéfi család lakott. (Csánki Dezső: Tört. földr. II. k. 551. l.) 1341-ben ebből a családból szerepel Kökényesi Pál fia, Miklós. (Anjou-kori okmtár, IV. k. 130. l.)* de onnan csakhamar kiszorult, sem azzal a Kökényes (Kukenus) mesterrel, a ki 1313-ban fiaival, Balázszsal és Jánossal 45 márkán megveszi a somogymegyei Jutun (ma Jutom, tabi járási) birtok egyrészét Erb comes özvegyétől, ennek Jakab fiától, Klára leányától és rokonuktól, Phanch comestől, kapcsolatára nem találunk. Ezt az utóbbit mégis némileg valószinüvé teszi az a körülmény, hogy a somogyvári konventnek a fentebbi adás-vételről szóló bizonyságlevele az alább tárgyalandó Kökényesi-armálissal és a Szele családnak számos más, jórészben középkori iratával együtt ma is és régtől fogva közös levelesládákban fekszik.* Vizeki Tallián Gyula kutasi ltárában. A forrásnak megjelölése nélkül közlendő adatokat mind ebből a levéltárból meritettem.*
A családnak első ismert bizonyos tagja Kökényesi (de Kewkenus) Agabitus, kinek neje Molnári Csépán comes leánya volt. Fiuk Sándor 1331-ben zalavármegyei kökényesi és debrétei birtokának felerészét 6 évre zálogba adta nagybátyjának, Molnári András comesnek és – fia ekkor még nem lévén – őt fivérévé, ennek fiait, Petőt, Tamást, Miklóst és Andrást pedig fiaivá fogadta. Utóbb mégis fia született, Mihály. Kökényesi Sándor ezt nem sokkal élhette tul, fiának jogaiért már özvegyének, Erzsébetnek kellett pörösködnie. 1337-ben végre a felek a vasvári káptalan előtt olykép egyeztek meg, hogy az emlitett birtokokat a kölcsönös örökösödési jognak fentartása mellett véglegesen megfelezték.* Zala várm. tört., I. k. 255. l.* Ez időtájt élt Kökényesi (de Kukynes) Imre is, kinek fia László, kökényesi nemes, fiával Péterrel együtt 1355-ben kökényesi örökös birtokának egy harmadát a zalavári konvent előtt leányának, Marigichnak hozományul felvallotta. Az oklevélből összeállitható családfatöredék a következő:
Imre, kökényesi nemes; László; Móricz; Marigich – Vyduna fia Márton; Péter; Miklós, János![images/1899-00xw49.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw49.jpg)
1371-ben ismét Kökényesi családtagokra találunk. Tanukul jegyezte fel őket a megyebeli nemesek között a vasvári káptalan bizonyos, a Németujváriak és Egerváriak közt folyt perben. Ezek Kökényesi Pál fia István, Kökényesi Péter fia Mihály, Miklós fia János, Kökényesi Márton fia Domokos és Kökényesi András fia Miklós.
* U. ott, II. k. 48. l.* 1378-ban a Kökényeshez közel fekvő Hetés birtok iránti perben jelöltettek ki királyi emberekül Kökényesi György fiai Miklós és János is,
* U. ott, II. k. 154. l.* 1382-ben pedig Kökényesi Miklós fiai Bertalan és Lőrincz, továbbá egy másik Kökényesi Miklós fiai Péter és János, meg Kökényesi Lukács fiai, Balázs és István állottak perben Hahóthi Lászlóval és Miklóssal, Sárhidai Fodor Jánossal, Kökényesi Péter fia Jakabbal, Szentbalázsi Miklós fia Sebestyénnel és Tófői András fiaival.
* U. ott, II. k. 187. l.*
Láthatjuk ezekből, hogy a XIV. századnak vége felé a család meglehetősen elterjedt volt.
Ez időtájt veszi fel a családnak egyik ága a Szele (Zele) családnevet is, a melyet a velük rokon Szentbalázsi családnak egyes tagjai már a XIV. századnak közepén is viseltek. Úgy látszik, Kökényesi Miklósnak nejétől, Szentbalázsi János leányától származott fiai használják ezt a nevet először.
A Szentbalázsiakkal való vérségi kapcsolat s utóbb az összeolvadás ezzel a családdal irányitotta nagyrészt a Kökényesi családnak sorsát.
***
A Szentbalázsi család már a XIV. századnak kezdetén Zala vármegye közepe táján több faluban birtokos volt. A családnak első ismert tagja Bogyiszló (Budyzlo), még az Árpád-kor vége felé élhetett, mert 1340-ben már emberkort ért unokái szerepelnek. Bogyiszlónak János fiától öt unokája maradt: három fiu, István, Imre és Móricz, továbbá két leány, kiknek egyike Kökényesi Miklósnak, a másik pedig Szepetneki Jakabnak nejévé lett. Közeli rokona volt Edelicsi vagy Szentbalázsi Ilemér, kinek szintén János nevü fia volt. Ennek özvegye Venys, Tomaji László comes leánya, 1325-ben fiaival, Bedővel, Ilemérrel és Benedekkel együtt Pallin nevü ősi birtokuknak felét 25 márkán Kanizsai Lőrincznek adta el.* U. ott, I. k. 191. l.* Bogyiszló és Ilemér fentnevezett fiunokái birtokaikat, úgymint Szentbalázst másnéven Udvardot (Wdworth), Kisfaludot és Edelicset egymás közt megosztották. Birtokaikban osztályos részt kapott egy tolnamegyei család is, úgymint apari Peterke fia, Orros Miklós (dictus Orrus) és előbbinek Dénes fiától származott unokája János, a kiket egy 1340-iki oklevél a Bogyoszló-fiak egyazon nemzetségi és vérségi vonalon levő testvéreinek (fratres) nevez.
Bogyiszló unokáiról nem sokat tudunk még. István 1340-ben mint királyi ember járt el a Rajki családbeliek osztozkodásánál és 1346-ban testvéreivel együtt bizonyos birtokrészeit eladja az emlitett Apariaknak,* U. ott, I. k. 372. l. és II. k. 354. l.* Imre pedig 1357-ben Zala vármegye szolgabirája volt s mint ilyen a Konth Miklós nádor által tartott megyei közgyülésen a gonosztevők és latrok elitélésénél közremüködött.* U. ott, I. k. 574. l.*
István és Imre nemsokára gyermektelenül halhattak el. Imre 1365-ben még élt s ekkor – fiai nem lévén – rokoni szeretetből apai birtokaiból nővérei fiainak, vagyis Kökényesi Miklós és Szepetneki Jakab gyermekeinek kiadta a negyedet. Egyetlen leányának, Margitnak, Salamonfalvi Salamonfia Pál nejének, ezt már előbb kiadta volt. Szentbalázsi Imre 1365-ben már betegeskedett s a zalavári konvent által kérésére kiküldött Bereczk fráter előtt végrendelkezést is tett, a melyben leányát a neki adott osztályrészben ujból megerősitette. Vele csakhamar kihalt a Bogyiszló-ág.
A családot Ilemér ága tartotta fenn továbbra. Tőle a Szentbalázsi család a következőképen ágazott le:
Edelicsi Ilemér; János † 1325 előtt – Venys, Tomaji László comes leánya; Bedő † 1369 után – Ilona (Ilanch); Ilemér; Benedek; Szentbalázsi Lőrincz 1369-ben testvérévé fogadja Kökényesi Bertalant és Lőrinczet; János; Klára 1347; Jakab; János; István 1406-ban fivéreikül fogadják Kökényesi Györgyöt és Bereczket; Josa 1406.![images/1899-00xw50.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw50.jpg)
Ilemér unokájának Bedőnek (Bedow, Bedeuk, Bedouk, Bedouch, Bodev), a kire a Bogyiszló-ág birtokának jelentékeny része is szállott,
* Ugy látszik, volt birtoka Kökényes-Mindszent tájékán, a döbrétei határban is, legalább egy 1366-iki határjárás emlit itten egy Beduchzeley nevü szőlőhegyet. Zala várm. tört., II. k. 12. l.* e miatt hosszas pere volt a leányággal, kivált az Apariakkal, névszerint Apari Peterke unokáival: Dénes fia János mesterrel meg Orros Miklós fiaival: Miklóssal és Tamással. Ezek már korábban is harczban állottak vele, sőt még hamis bizonyság czimén is emeltek ellene keresetet. Bedő 1347-ben kiegyezett velök s neje és 3 gyermeke nevében is a Szentbalázsi birtoknak egy részét (abban egy gesztenyefaerdőt is) átengedte ugyan a peres atyafiságnak, mindamellett a Bogyiszló-ági örökségen ujból öszevesztek s a pereskedés köztük végleges megoldást csakis 1368 táján nyert, még pedig ezuttal Bedőnek és gyermekeinek javára. Ilemér ága eleintén többnyire edelicsi birtokáról nevezte magát. A Szentbalázsi nevet állandóan – úgy látszik – csakis Bedő vette fel, a Bogyiszló ágának kihalta és birtokának elnyerése után.
* 1345-ben még Edelicsinek hivják. Zala várm. tört., I. k. 427. l.* Alkalmasint ekkor Szentbalázsra is költözött.
Bedőnek és fiainak, miként láttuk, elég okuk volt arra, hogy a leányági atyafiság iránt különös vonzalmat ne érezzenek.
* Szentbalázsi Lőrincz ugyan 1370-ben Szentbalázsi Orrus Miklóstól még 2 márkát is kölcsönkért, minek fejében az edelicsi szőlőhegyen őt megillető vámot neki zálogba adta (Fejér, Cod. Dipl. IX. k. 4., 251. l.), de ez is alighanem ujabb elhidegülésre adott alkalmat.* Egyedül csak a Szentbalázsi János leányától, Kökényesi Miklósnétól származott fiuk tettek ebben kivételt. Abban a perben ugyan, a melyet 1368-ban Bedő szentbalázsi, kisfaludi és túri birtokai érdekében inditott, a Szepetnekieken és Salamonfalviakon kivül a Kökényesi fiuk ellen is támadt, de már a következő évben, 1369-ben a peres atyafiságot annál melegebb viszony váltotta fel és Bedő, meg fia Lőrincz a Kökényesi fiukat, Szelét, Bertalant és Lőrinczet a vasvári konvent előtt osztályos atyjukfiaivá (in fratres adoptivos et condivisionales) is fogadták. Pedig Szentbalázsi Lőrincznek magának is voltak fiai. Az atyafiságos szeretet ezekre is átszármazott. Szentbalázsi Lőrincz fiai Jakab, János és István 1391-ben Kökényesi Szele Bertalan fiait: Györgyöt és Bereczket, a kölcsönös örökösödésnek fentartása mellett szintén fivérükül vallották s magukat egymás javaiba ezen a czimen ellentmondás nélkül be is iktattatták. 1406-ban a testvérek közül már – úgy látszik – csakis István élt, s ez, bár ekkor egy fia is volt már, Józsa, ennek nevében is megujitotta az örökvallást.
Szentbalázsi István ezt nem sokkal élte túl. 1408-ban még Zala vármegye közgyülésén a nádor előtt tiltakozott az ellen, hogy János mester, néhai Móroczhidai Simon bán fia bizonyos Nagyfő (Nagyfew) nevü, az edelicsi határban levő birtokát az ő szigligeti várához hatalmasul elfoglalta,
* Csánki Dezső, Magyarország tört. földr. II. k. 185. l. Orsz. ltár. Dl. 9430.* csakhamar azonban fiával együtt elhalt s javaikat már ugyanebben az évben a Kökényesi családnak kezén látjuk.
Szentbalázsiakra egy ideig még ezentul is találunk. Kapcsolatukat Ilemér ágával és egymás közt kimutatni nem tudjuk. Lehet, hogy attól a Szentbalázsi Miklós fia, Sebestyéntől származtak le ezek, a kinek 1382-ben pere volt a Kökényesiekkel.
* Zala várm. tört., II. k. 187. l.* Alkalmasint azonban ez a Sebestyén is az Apari családnak leszármazója s a már fentebb emlitett Orros Miklósnak unokája volt. Általában valószinü, hgy az 1408. éven tul előforduló Szentbalázsiak a szóban forgó családnak csakis nőágon voltak leszármazói, a kik Szentbalázson birtokrészeket szerezvén, magukat onnan is nevezték. Ilyen névcserére találunk pl. az Apari, Keresztúri, Garázda és Kalazsnyai család egyes tagjainál is. Ezek közül valók Szentbalázsi Péter fiai, Péter, Orbán és Lukács, a kik 1437-ben, mint szomszédok, bizonyos edelicsi birtoknak beiktató határjárása ellen tiltakoztak. Olykor Szentiványiaknak és Kisfaludiaknak is nevezték magukat.
1406-ban nemes Szentbalázsi Szele Mártonról hallunk hirt, aki maga és János fia nevében kisfaludi, molnárii, szerdahelyi és szentmihályi egész birtokát, meg a szentbalázsi szőlőhegyen neki járó hegyvámot s taksákat 140 arany forinton ákosházi Sárkány Ferencznek zálogositotta el. Ez a Molnári mellett feküdt Szentgyörgyön lehetett birtokos és azonos azzal a Szentgyörgyi
Miklós fia Mártonnal, aki 1379-ben nem kis bajba került. Peres ügyében ugyanis a királyi kúriába készülvén, Szentmihályi Ravasz István özvegyének Szentmihály, Szerdahely, Vár, Molnári és Nyirkút birtokokra vonatkozó peres ügyét is elvállalta s az erre vonatkozó négy okmányt is átvette. Megtudván ezt Szentmihályi János fia László, utána küldötte embereit, hogy az okmányokat tőle csellel vagy erővel elvegyék. Az uton Mártonunk szerencsével járt és az okmányokat Lajos királynak néhány főur jelenlétében Gerencséren fel is mutatta. A királyi kúriába utasittatván, Visegrádra ment s onnan Pál szabó házába szállott, a kinek az okmányokat is megőrzés végett, gondosan, tokba és tarisznyába (in una valista) rejtve, átadta. Szentmihályi László emberei erre valahogyan reájöttek és az okleveleket csellel magukhoz keritették. Az özvegy azonban nem sok szánalommal volt iránta, hanem hütlen sáfárkodás miatt bevádolta és országbirói itélettel be is börtönöztette őt. Fogságából csakis 1384-ben szabadult ki, miután előbb maga és fiai János, Miklós és Péter kemény kötés alatt vagyoni jótállást vállaltak.
Ezektől a Szentbalázsiaktól származhatott és a Kökényesi leszármazókkal is közelebb is többszörös rokoni kapocsban állott az a Szentbalázsi Péter, a kinek a csehek, németek és más ország ellenségeivel szemben, különféle hadjáratban vére hullásával szerzett érdemeit 1460-ban Mátyás király azzal jutalmazta meg, hogy Molnári, Szerdahely és Szentmihály birtokokat, továbbá Szentbalázs, Kisfalud, Túr, Zelefalva, Kökényes, Mindszent és Ederics birtokoknak felét, a melyeknek ő, illetve neje Kathkó, néhai Szentmihályi Istvánnak, Szentbalázsi Szele Balázsné Szentmihályi Iloncz fivérének leánya s ennek fivére Szentmihályi Gáspár régtől fogva békés birtokában voltak, nekik ujitott adományba adta.
* Orsz. ltár, Dl. 15500.*
Mindamellett a Szentbalázsi nevet nem ezek, hanem a kökényesi Szele család tartotta fenn, a melyre a név és vagyon – miként emlitettük – leányágon és örökbefogadás utján szállott.
***
Térjünk immár vissza a Kökényesi családnak viselt dolgaira.
Kökényesi (de Kokenyes) Szele Miklósnak Szentbalázsi János leányától leszármazó utódait a következőkben állitjuk össze:
Kökényesi Szele Miklós – Szentbalázsi János leánya; Bertalan 1365 † 1388 előtt; Lőrincz 1365 1382-ben még él; Zele, más néven Kozma 1365. † 1382 előtt; Jakab 1365 † 1368 előtt; György 1388–1416; Bereczk 1416; Edeuch 1388; Erzsébet 1388 – Venthei Antal; Jakab 1406–1454 – Kereszturi (Garázda) László leánya; Ilona; János 1416; Balázs 1419 – 1. Neszelői Katalin 2. Szentmihályi Iloncz; 1-től Albert 1437; Tamás més néven József 1437–1496 † 1498 előtt – Szentbenedeki Margit; Boldizsár 1454; 2-tól Antal 1473–1513 – nob. dna Cristina; Márton † 1503 előtt; Dorottya 1473–1496 – Szentjakabi Chernel Péter; Ágota – Nádasdi László; Balázs 1484–1503; János 1503–1524 – gen. dna. Catharina; Ferencz 1503–1509; Erzsébet – Konszkay Péter mester; András 1498–1503; Balázs 1503; László 1503; Jakab kanizsai kapitány – Méray leány?; Péter 1548; Pál 1562–1564; Tamás 1564 †; István 1564; Farkas 1564; Zsófia – szentgyörgyvölgyi Bakacs Lukácsné![images/1899-00xw51.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw51.jpg)
Miklósnak négy fia volt: Bertalan, Lőrincz, Szele és Jakab, a kiknek – mint emlitettük – nagybátyjuk, Szentbalázsi Imre 1365-ben a leánynegyedet kiadta. A testvérek közül Jakab csakhamar elhalt, legalább 1368-ban, mikor Szentbalázsi Bedő a rokonságára perrel támadt, a Kökényesi fiuk közt az ő neve már hiányzik. Szelének, kit máskép Kozmának is neveztek (Zele, alio nomine Cozma) – a mennyire egy egérrágta oklevélből sejteni lehet – Edeuch nevü fia,
* Ez alkalmasint Molnári környékén telepedett meg, legalább 1431-ben itt, Nyrkuthfelde mellett emlittetik Edewchhaza, a Ventheiek birtoka. Zala várm. tört., II. k. 470. l.* ennek pedig Erzsébet nevü leánya volt, kit Venthei Antal fia István vett nőül s a kit hozományára nézve Kökényesi Bertalan fia György 13 márkán kielégitett.
Szele, Benedek és Lőrincz részesedtek a fentebb leirt 1369-iki örökvallásban, a melynek alapján utóbb fiaik Szentbalázsi Lőrincz ivadékainak magtalan kihalta után, 1416 táján a szentbalázsi és kisfaludi birtokot örökölték. A testvérek közül 1382-ben már csak Benedek és Lőrincz élt, a kiknek, rokonságukkal együtt, ekkor perük volt Hahóthi Lászlóval és Miklóssal, Sárhidai Fodor Jánossal, Kökényesi Jakabbal, Szentbalázsi Sebestyénnel és Tófői András fiaival.
* Zala várm. tört., II, 187.*
Lőrincznek neje alkalmasint Apáti leány volt, a mit abból gyanithatunk, hogy 1419-ben Kökényesi Szele György fiai Apáti László fiát Bereczket a Lőrincz özvegye után őt Kökényesen és egyebütt megillető hozomány dolgában kielégiti. Azt is látjuk ebből, hogy Lőrincznek fiai nem maradtak, hanem javait Benedek fivérének utódai örökölték.
Benedeknek két fia volt: György és Bereczk. Az előbbi – miként láttuk – már 1388-ban az ősi vagyonnak birtokában volt. Miként atyjukkal 1369-ben Szentbalázsi Lőrincz, úgy velök 1391-ben ez utóbbinak fiai léptek kölcsönös örökösödési szerződésre. A Szentbalázsiak az ő birtokaikat Szentbalázst, Kisfaludot, Túrt és Edelicst kötötték le, a Kökényesiek által lekötött birtokok pedig voltak Kökényes, Zelefalva (egy 1406-iki királyi és az 1489-iki nádori átirat szerint: Zeelech) és Kisfalud. A sors a Kökényesieknek kedvezett, csakhamar mindezeknek a birtokoknak uraivá lettek és azokra már 1408-ban a királytól uj adománylevelet is szereztek.
* Utóbb, 1416-ban minderről Zsigmond király Kökényesi Szele György fiainak, Jakabnak, Jánosnak és Balázsnak kettős pecsét alatt privilegiális levelet is adott, tekintve azt, hogy korábbi patense a titkos pecséttel volt megerősitve, a melyet nem másért, mint római királylyá történt választatása folytán, czimének gyarapodása miatt (propter augmentum tituli nostri) töretett szét.*
György három fia közül Jánosról csakis az 1416-iki királyi privilegiális levél tesz említést, azontul az iratok már csak Jakabról és Balázsról szólanak. A két testvért eleintén vagyonuk rendezésével látjuk elfoglalva. 1420-ban a zalavári konvent őket és Zoba Imre szigeti várnagyot Szentbalázs, Kisfalud és Jánosfalva zalamegyei birtokokba ellenmondás nélkül beiktatja, a következő évben pedig Zsigmond király parancsára a pécsi káptalan vezeti be őket tiltakozás nélkül Kökényes és Istvánfölde birtokukba, továbbá Mindszenten, Szentbalázson, Kisfaludon és Jánosfalván levő birtokrészeikbe. Mindamellett az osztályos atyafiak, az Apariak és Kalázsnyaiak, nem nyughattak és 1433-ban Kökényesi Szele Jakabot pörbe fogták a miatt, hogy az ő szentbalázsi és kisfaludi birtokukat hatalmasul elfoglalta és használja. A pert a Kökényesiek nyerték meg, a nádor ebben az évben hozott itéletében a birtokokat nekik itélte oda.
Már ezt jóval megelőzőleg Kökényesi Jakab a királynak szolgálatába állott, kinek seregében találjuk őt 1428-ban az Aldunánál is. Ekkor Zsigmond király, tekintvén az ő hüséges szolgálatait, neki és Balázs fivérének a galambóczi táborban, 1428. június 22-én jutalmul czimeres levelet is adományozott, a melyre alább még visszatérünk. A két testvér közeli rokonságban volt a szintén zalavármegyei Jersai vagy Irsai családdal is. Ha nem csalódunk, anyjuk lehetett Irsai-leány. A köztük fennállott atyafiságos szeretetet mutatja az, hogy mikor Irsai László, alsó-lindvai Bánfi Pálnak familiarisa 1431-ben Zsigmond királytól a tiroli Feldkirchenben czimeres levelet szerzett, ezt nemcsak a maga és nagyapja fiági leszármazói, hanem rokonai, a szentbalázsi (már igy nevezi) Zele György fiai, Jakab és Balázs részére is kéri, holott ezek
három évvel előbb már maguk is szereztek czimert maguknak.
* Szövegét kiadta a Hazai okmtár, I. k. 327. l. Eredetije a Magyar Nemzeti Múzeumban.*
1437-ben ismét felujult az Apari-rokonsággal a régi pereskedés. A Szentbalázsi Bedővel 1365-ig pereskedett Apari János mesternek ugyanis fiivadékai kifogyván, unokája Ilona, Tomaji Miklósné, továbbá ennek leányai Zsuzsánna Pápai Györgyné és Apolina Wki Istvánné a családi vagyonnak egy részébe, az edelicsi birtokba, magukat beiktattatni kivánták. Ez ellen a Szele testvérek tiltakoztak. Két éven át folyt a per, a mely azután más birtokokra is kiterjedt (Szentbalázs, Túr, Kisfalud) s a rokonság nem épen atyafiságosan tárgyalt egymással. Végre is a Szelék lettek a győztesek s ellenfeleik a vasvári konvent előtt igényeikről lemondottak.
Szele Jakab, Ilona leánya nevében, Keresztúri Lászlóval és fiaival szemben egy más pert már korábban megnyert s ekként a vasvármegyei Keresztúr és Barkolcz birtokok feléhez jutott. Mégis a békét egyengető jámbor férfiak közbenjárására 1433-ban ujabb egyességre lépett s ekkor leányának csak bizonyos féludvarhely, szőlő és a Farkasfalvával határos telek stb. jutott.
1443-ban Szentbalázsi Szele Jakab a kanizsai várban viselt, mint a Kanizsaiaknak embere, tisztséget, s mikor a Rozgonyiak, a kik már Kanizsai Imrét is foglyul ejtették, a várat ostrom alá vették s több napon át gépekkel törették és ostromló bástyákkal megtámadták, a két várnagy, a plébános, meg Szele Jakab kilencz társával együtt, Alsólendvai Bánfi Istvánt és Pált hivták segitségül, s nekik a várat bizonyos feltételek – köztük a visszaválthatás feltétele – alatt, megvédés czéljából átadták.
* Zala várm. tört., II. k. 519. l.*
A következő évben a két Szele testvér birtokán tartózkodott s néhány társukkal néhai Kozma fia Lőrincznek szomszédos döbrétei jószágán hatalmaskodtak.
* Orsz. ltár, Dl. 13771.*
1450-ben már Szele Jakabnak és Balázsnak volt nagy panasza. Birtokaikra meg a szent-balázsi plébánia-templomra vonatkozó némely okleveleiket ugyanis Sárkürtösön Alsólindvai Bánfi Pál jobbágyának, Balázs birónak házához adták volt őrizetbe. Megtudván ezt Szele Balázs komája (compater) Laki Kaczor János, embereivel a biró házára tört, a cistát feltörette és az irásokat elvitette. A király a vármegyét vizsgálatra küldte ki, a mely a panaszt igaznak találta.
Egyébként az ilyesmikben Jakab és Balázs urak és fiaik sem voltak nagyon ártatlanok.
Az Ulászló király hősi halála után támadt zavaroknak elháritására, névszerint az országban elterjedt háboruskodásoknak megszüntetése végett összehivott országgyülésre szóló és 1445. február 8-ikán Zalavármegyéhez küldött meghivóra egykoru kéz rövid tartalomjelzésül azt irta reá, hogy ez «a főpapoknak és báróknak a hatalmaskodók ellen kibocsátott levele, a melyet a Zele fiuk ellen kell felmutatni.»
* Zala várm. tört. II. k. 524. l.* Igy tudjuk, hogy 1446-ban Benkfalvi Zopa Péternek és Sólyagi Ambrusné, Kapurévi Katalinnak ellenük emelt az a panasza szintén igaznak bizonyult, hogy Szentbalázsi Szele Jakab és Balázs a közelmult zavaros időkben az ő Bucsita nevü zalamegyei birtokukat hatalmasul elfoglalták.
Jakab vélt jogainak erőszakos érvényesitésében annyira ment, hogy Balázs testvérének nejét, néhai Szentmihályi máskép Boldogasszonyfalvi Boldizsárnak leányát Ilonát, s ennek anyját, Sára asszonyt sem kimélte, miért is ezek 1454-ben a királynál is panaszt tettek a miatt, hogy Jakabnak megbizottja a mult husvét táján őket azoknak a szentmihályi, szerdahelyi és molnárii birtokrészöknek átvételében, a melyek Szele Balázsnéra Szentmihályi Balázs fia Miklósnak magtalan elhalta után szálltak, erőszakkal megakadályozta s az öröklött szentmihályi házból lovakat, fegyvereket és gabonát elvitt, sőt saját udvarházuknál is hatalmaskodott, Sára asszonynak egyik emberét félholtra veretvén.
Jakabról ezentul semmi hir sincsen. Alkalmasint csakhamar bekövetkezett halála hárította el azt, hogy a testvérek között volt jó egyetértést háboruság váltsa fel. Jakabnak egy leánya maradt, Ilona, fiairól tudomásunk nincsen.
Balázs tulélte bátyját. Miként Jakab a Kanizsaiaknak, Balázs szintén egy hatalmas főurnak, Cillei Ulriknak szolgálatába állott. Mikor ura fogságba került és várait átadni volt kénytelen, Szele Balázsra is rossz napok borultak. Csakhamar
azonban kegyelmet nyert a királytól. «Az elmult napokban,» mondja a király a Szombathely melletti mezei táborában 1441 ápril 19-ikén kelt oklevelében, «a melyben Magyarország uralmára történt megválasztatásunk és meghivatásunk után, a megválasztatásból és azután következett megkoronáztatásunkból folyó jogunknak foganatositása végett az országba jöttünk és végre az ország teljes uralmának átvétele végett hadait inditva előrehaladtunk volna, az ország több lakosa és alattvalója által némely ellenkezések támasztattak ellenünk. Mások között akaratunkkal ellenkeztek a méltóságos herczegek, Frigyes és Ulrik Cilli, Ortenburg és Zagoria grófjai, ugyanazon Magyarországunknak tagjai is, a kik Erzsébet királynénak fogván pártját, velünk szembe szálltak. Miért is ellenök és familiarisaik meg alattvalóik ellen lelkünkben sulyos neheztelés támadt. Mégis, mivel azután azon grófoknak jóakaró meghódolását és hűségét elfogadtuk, az ő esküjöknek letétele által teljesen megbizonyosodván a köztünk és köztük folyt tárgyalásoknak szilárdságáról... előbbi méltatlankodásunkkal és neheztelésünkkel velök és familiarisaikkal szemben felhagytunk, s megigértük... hogy abban az esetben, ha a mostani zavaros időkben javaikból vagy szolgáik javaiból... eladományoznánk, úgy az ilyen adományokat, bármi váddal vagy okkal történjenek és bárkinek adattak légyen is, mindenestől visszavonni és törölni s a másnak adott birtokokat... visszaadni tartozzunk. Ezért... Ulrik gróf részéről egyéb familiarisai között Boldogasszonyfalvi László fiának Boldizsárnak, Szentmihályi Balázs fiának Istvánnak, Szentbalázsi György fiának Zele Balázsnak és Haholthi Mihály fiának Antalnak emlitett kötelezettségünket – a melyet országunk jó békessége javáért tettünk – beváltani óhajtván, minden neheztelésünket és haragunkat, a melyet irányukban uruk után tápláltunk, nékik ...megbocsátjuk, minden kihágásaikat, ha volnának, egyszerüen elengedjük és minden jószágukat, javaikat és jogaikat, ha az előző időkben valakinek adományoztuk volna, úgy, miként eddig birták, visszaadjuk.»
Szele Balázs kétszer is házasodott. Első neje Neszelői Katalin volt, Neszelői Bekő István leánya, ugyancsak zalavármegyei családból. Neszelén, Gebarthon és Osztolczon szerzett vele gyermekeinek birtokokat, a melyeknek biztositása azonban elég gondot okozott neki. Az első peréről 1435-ből értesülünk, a melyet egyrészt neje és néhai Neszelői Fábiánnak
* 1437-ben a zalavári konvent egyik oklevelében Suskó atyját Aracsai Fábiánnak nevezi. A Zala várm. tört. I. k. 5. l. levő jegyzet szerint Szele Balázsné is Neszelei Fábián leánya volna, a mi nyilván tévedés.* Suskó leánya, másrészt Aracsai János fia Balázs s ennek fia Balázs, továbbá Pető fia Péter s ennek Péter fia között Neszelő birtok dolgában ekkor már javában folyt és még két év mulva, 1337-ben is tartott. Végre mégis megszerezték azt. Az osztolczi birtokrészeket veje Rajki Lászlóval és ennek nejével együtt birta, azonban ennek felét 1444-ben tőlük Osztolczi Antal per utján visszaszerezte. Gebarth, Aracsa, Tötös és Sevenfalva máskép Lovászy iránt is pereskedtek Aracsai Péterrel.
* Zala várm. tört., II. k. 522. l., I. k. 5. l.*
Balázs ur hányatásai és perlekedése folytán némi vagyoni zavarok közé jutván, kénytelen volt 1447-ben fiával Józseffel együtt neszelei és gebarthi birtokukat 26 arany forinton haraszti Thopan Kelemennek elzálogositani.
* Magyar Nemzeti Múzeumi törzsltár, 1447. év.* Neje ekkor már nem élt, a záloglevélben meg sincsen emlitve, a birtokokat pedig a nádori bizonyságlevél Szele Balázs és József tulajdonának mondja. Ebben az évben már Balázs ur másodizben is nős volt. Második neje Szentmihályi, máskép Bódogasszonyfalvi Balázsnak Iloncz (Elena) leánya volt, a ki ekkor fivéreivel Istvánnal és Miklóssal, meg özvegy anyjával együtt az országbiró elé idézteti Szentmihály, Szerdahely és Molnári zalamegyei birtokaiknak jogtalan elfoglalása miatt laki Kaczor Jánost, Hermáni Miklóst s a hozzájok tartozókat. Csakhamar a testvérek egymás közt is meghasonlottak s még ebben az évben Szele Balázs, neje nevében, sógorait és napát Sára asszonyt is perbe fogta az emlitett birtokokra vonatkozó jussaikra nézve. A pert meg is nyerte, de azért a birtokokhoz még sem juthatott, mert sógorai és napa azokat erőszakosan elfoglalták, sőt az országrendektől bizonyitó okleveleiknek felmutatására perujitást is nyertek. Végre mégis békés egyetértés létesütl a felek között, a birtokokat közösen birlalták, sőt utóbb Iloncz testvérei a maguk részét (az emlitetteken
kivül Nyirkutot is) Szele Balázséknak eladni vagy elzálogositani is akarták, a mi miatt aztán 1452-ben Szentmihályi Gáspár, saját apjának Istvánnak ellenében is, óvást emelt. Balázs napa, Sára asszony először Szentmihályi Balázs neje volt, a kitől Miklós nevü fia is származott. Ez utóbb örökös nélkül elhalván, vagyona anyjára s ennek második házasságából való leányára, Szele Balázsnéra szállott. Ezt azonban békén nem birhatták, mert – a mint fentebb már emlitettük – Iloncz asszonynak ezeken a jószágain 1453-ban még sógora, Szele Jakab is hatalmaskodott.
Szele Balázsnak még az apai birtokoknak megtartása is gondot okozott. Osztályos rokonsága, a Kalazsnyaiak és a Kereszturiak, még egyszer megpróbálták, hogy már több izben sikertelenül hangoztatott követeléseiknek végre foganatot szerezzenek. Az osztályos per köztük már régóta folyt. Garai Miklós nádor azt a Szele testvérek javára már el is döntötte volt. Utóbb azonban az emlitett peres atyafiak néhány bizonyitó oklevélhez jutván, 1450-ben ismét perujitást eszközöltek ki. De ekkor sem boldogultak, mert a nádor hosszas pereskedés után Szentbalázst és Kisfaludot Szele Jakabnak, Balázsnak és Balázs fiainak itélte oda s a Kalazsnyai és Keresztúri nemeseket örökös hallgatásra kárhoztatta.
Csakis ekkor jutott végre a Kökényesi-család a Szentbalázsiak jószágainak békés örökébe és ez időtől fogva a már eddig sem igen használt Kökényesi családnév lassanként egészen feledésbe ment.
Ugyanebben az évben Szentbalázsi Szele Balázsnak a szomszédaival is meggyült a baja. Kökényesfő nevü birtokát, a mely nyugat felé Ebergény határáig, északra pedig Egerszeg város határáig ért, Bucsai Kelemen és fia, Haraszti Thopan János, Csáni Csák Tamás és mások hatalmasul háborgatták, miért is ellenök királyi vizsgáló parancsot eszközölt ki.
Első nejének rokonságával szintén hadilábon állott olykor. A fiágnak szokásos küzködése folyt itten is a leányág ellen. Ezuttal – úgy látszik – a leányág volt a hatalmasabb, mert Aracsai Imre fiai Tamás, Benedek és László a panaszosok a miatt, hogy Szele Balázs és fia, meg Aracsai máskép Neszelői Fábián leányának, Suskónak férje, Ákosházi Sárkány Benedek az ő aracsai házuktól három ökröt elhajtattak, szőlejükben pedig hatalmasul kilenczedet szedtek.
* Magyar Nemzeti Múzeumi törzsltár, 1454. év.*
1455-ben mint Vasvármegye egyik alispánja szerepel Szentbalázsi Szele Balázs.
* U. ott, 1455. l.* Több hirt nem is hallunk felőle. Második házassága aligha lehetett boldog, mert fia Tamás, másképen József, egyenesen az özvegyet – az ő mostoháját – vádolta azzal, hogy férjét megölte. Mátyás király 1467-ben el is veszi erre a vádra az özvegynek szentmihályi, szerdahelyi, molnárii és nyirkúti birtokait, a melyeket az emlitett okból a koronára hárultaknak mondanak, s azokat, továbbá az özvegynek hozományát is, hiveinek ákosházi Sárkány Bertalannak, Benedeknek, továbbá Szentbalázsi Szele Tamásnak adományozta.
* Orsz. ltár, Dl. 16495. Utóbb azonban kiegyezhettek az özvegygyel, mert az a fenti jószágoknak bizonyos részeiben továbbra is benne maradt. Az adománylevél Ozvald zágrábi püspöknek javaslatára adatott ki, a ki Szele Tamással jó viszonyban lehetett, mert egy, a kutasi levéltárban levő 1470-iki levelében a püspök arra kérte fel szeretett Tamás barátját, hogy fivéreivel együtt Bottka János ellen tanuskodni eljöjjön.* Az özvegy jóval túlélte Balázs urat, ujból férjhez is ment Wenthei Péterhez,
* 1484-ben mint ennek neje emlittetik. Orsz. ltár. Dl. 18962.* s még 1489-ben is részt vett Antal fiának vagyoni elkötelezéseiben. Balázsnak öt fia és két leánya maradt
* Ágota leányáról, Nádasdi Lászlónéról, csakis Nagy Iván nemzetségi müvéből van tudomásom.* Albertről és Boldizsárról csakis egy-egy izben (1437. és 1454-ben) találunk emlitést, bizonyos beiktatás és hatalmaskodás ellen tiltakozók között.
Márton nevére gyakrabban találhatunk. 1473-ban özvegy anyjával és testvéreivel, Antallal és Dorottyával meg ekkor már Józseffel is egyetértve, Ákosházi Sárkány Benedeknek a fentemlitett birtokok 1/3-adába való beiktatása ellen tiltakozott. A védekezés sikeres lehetett, mert 1482-ben az emlitett testvérek ezekre a zalamegyei birtokokra uj adománylevelet is nyertek. A birtokoknak ugyan – mondja az adománylevél – mostan is békés birtokában vannak, de arra vonatkozó okmányaikat évekkel azelőtt, a törökök, a mikor a királynak Morvaországban jártában az országa rontottak s kivált
Zalavármegyét feldulták, felégették, az ő szentmihályi templomukból elvitték és megsemmisitették.
* Orsz. ltár, Dl. 18,652. Kiadta Teleki: Hunyadiak kora, XII. k. 215. l.*
Az emlitett testvéreknek ezek miatt a birtokok miatt azonban elkeseredett viszálykodásuk támadt a Harsághiakkal. Annyira ment a gyülölködés köztük, hogy mikor Harsághi Mihályt ismeretlen gonosztevők megölték, rokonsága ezzel a tettel is Szele Antalt gyanusitotta. A vármegye vizsgálatot is rendelt el, de ezen számos tanu azt vallotta, hogy a mikor Harsághi Mihályt megölték, akkor Szele Antal a saját lakóházában halálos betegen feküdt s igy a vád dolgában teljesen ártatlan. A két család közti viszálykodás végre a perdöntő bajvivás utjára tereltetett. A bajnokok már készülődtek a bajszin helyén az összeütközésre, mikor a felek jámbor férfiak közbenjárására megegyeztek s az általuk választott birók a birtokokat köztük megosztották.
* U. ott, 18,962.* Mártont utoljára 1498-ban találjuk megemlitve, 1503-ban már nem élt. Birtokait, vagy legalább Kökényest, Szelefalvát és Mindszentet fivére Antal és ennek fiai örökölték.
Tamás, a kit másképen Józsefnek is neveztek, Szele Balázsnak első nejétől származott fia volt. Atyja már 1437-ben felemliti őt ügyleteiben. Nevével csakis vagyoni perlekedések során találkozunk. 1459-ben neje Szentbenedeki Margit asszony, Szentbenedeki Bertalan fia Balázsnak leánya és ennek testvérei, úgymint Orsolya Galya Jánosné, Suskó Aszuvölgyi Miklósné és Dorottya emelnek a király előtt panaszt lindvai Bánffi Pál ellen, a ki az elmult zavaros időkben az ő szenterzsébeti, csatári és szentbenedekfalvi birtokukat igaztalanul elfoglalta, a következő évben pedig Bánffi Miklóst és Charnavodai Péter diákot idézi perbe. Ez utóbbit azért, mert magát jogtalanul Szentbalázs, Kisfalud, Kökényes, Szelefalva, Mindszent és Tur birtokokba be akarta iktattatni. Úgy látszik, kökényesi vagy mindszenti birtokán lakott, legalább 1463-ban bizonyos döbrétei hatalmaskodások vizsgálatánál a szomszédok közt emlittetik.
* U. ott, Dl. 15,807.*
Nemsokára maga is hatalmaskodási perbe keveredik. A Csányi Csákoknak fizette vissza azt az erőszakoskodást, a mit a jó szomszédok atyja ellen 1450-ben elkövettek. Legalább arról vádolták őt 1467-ben a nádor előtt Csányi Csák fia Benedek és Csák fia Tamásnak neje Katalin asszony, hogy a Debréteiekkel egyetértve, embere által Katalin asszony egyik jobbágyát nyilt uton kifosztotta, lovát és ökreit elvétette, a kökényesi szőlőhegyen pinczéjét feltörette s borait elvitette.
* U. ott, Dl. 16,599.* Ártatlanságát bebizonyitandó, bajvivást ajánlott, de ezt a felperes képviselője el nem fogadta, hanem kihallgatásokat kért, majd 1468 június 21-ikén a nádor Szele Tamást és társait 150-ed magukkal való eskü letételére kötelezte.
* U. ott, Dl. 16,675.*
Hosszas viszálykodásba keveredett Szele Tamás rokonaival, az Ákosházi Sárkányokkal. Még atyja életében – mint fentebb láttuk – a legjobb atyafiságos viszony volt köztük. Még azután is egyideig. Egy, a Nemzeti Muzeum levéltárában őrzött, kelet nélküli oklevél szerint Sárkány László és Szele Tamás együtt kértek a nádortól igazságot a miatt, hogy Venthei István a nem rég mult időkben, Albert királynak halála után,
* Tekintve azt, hogy az oklevél Szele Balázs halála után kelt (a ki 1455-ben még élt), a felpanaszolt hatalmaskodás bizony jóval Albert király halála (1439.) után eshetett meg.* Szele Balázsnak szentbalázsi és molnárii birtokán erőszakoskodott, Chernel Imre pedig az Aracsára vonatkozó záloglevelet igaztalanul visszatartotta, bár Tamás az egész zálogösszeget neki megfizette. A jó egyetértés, miként a fentebb emlitett közös vagyonszerzésből is látható, még 1467-ben is meg volt a Sárkány-családdal. Csakhamar azonban alaposan összetüznek. Az erőszakoskodásokat – úgy látszik – a Sárkány-rokonság kezdi meg. Sárkány Benedek 1467 Szentmihály nap táján embereivel Szele Tamásnak szelefalvi házára tört, ennek jobbágyait elverte, szekrényeit feltörte, a Molnárira, Szerdahelyre és Szentmihályra vonatkozó irásokat elvitte. Szentmárton nap táján pedig Sárkány János és fiai Szele Tamásnak két jobbágyát nyilt uton elfogták és haholthi birtokukra hurczolták.
* Orsz. ltár. Dl. 16,771.* Jogczimet erre bizonyosan abban az örökbevallási
egyezségben kerestek, a mely a Sárkányok és Szele Tamás, Antal, Márton és Dorottya közt Palóczi László országbiró előtt 1467-ben köttetett. Eszerint Szele Balázs gyermekei az ő szentmihályi, szerdahelyi, molnárii és nyirkuti egész félrészöket, úgyszintén a másik félrészt is, a mely Szentmihályi Gáspáré volt, de ennek hütlensége után uj adományul Szele Józsefnek adatott, a Sárkányoknak engedték át. Szentmihályi Gáspárral utóbb, 1469-ben a Sárkány fiuk fogott birák közbenjárásával kiegyeztek s őt minden kártétele dolgában is feloldották, a Szele fiukkal azonban nem sokat tárgyaltak, hanem az őket megillető egy harmadrész birtokokba 1473-ban magukat egyszerüen beiktattatni akarták. Ennek azonban özvegy Szele Balázsné a maga és gyermekei József, Antal, Márton és Dorottya, továbbá Vethei Péter és Szentmihályi Gáspár nevében is ellentmondott. Ez év őszén pedig Szele Antal Budára is felment a nádornál igazságot keresni. Kijelentette, hogy a néhai Palóczi László országbiró előtt történt örökvallás, a melyet ő Márton fivére és Dorottya nővére nevében is tett, semmis, mert ő akkor még tökéletlen koru volt, miért is az elidegenitéseket visszavonja.
A pereskedés sok költséggel járt s a Szele testvérek 1473–76 közt kénytelenek voltak birtokaik egy részét 200 arany forinton lotomberki Swampek Györgynek elzálogositani. Sárkány Bertalan és Benedek pedig tovább is hatalmaskodtak a Szelék javain. Majd az ő mindszenti kegyuri jogukhoz tartozó házat és házastelket foglalták és pusztitották el s Darócz nevü erdejükből, a melyben számos szelid gesztenyefa is van, a gesztenyéket embereikkel összegyüjtették és szekereken Budára küldve eladatták, ezekkel 400 forint kárt okozván, majd Sárkány Bertalan, még pedig «már az uj országgyülési végzések utáni időben» Szele Tamásnak szelefalvi házára tört, ott ennek emberét megsebesitette s utóbb a szelefalvi curiát is alaposan kifosztotta. A nádor mindezekre nézve 1482-ben, a Sárkány fiukat elmarasztalta, Mátyás király pedig ugyanebben az évben – mint már emlitettük – uj adománylevelet is adott a Szele testvéreknek, a kik között azonban Tamás neve már elő nem fordul.
A viszálykodásnak az a körülmény vetett véget, hogy az Ákosházi Sárkányok, részben legalább, a római császárhoz pártolván, hütlenség bünébe estek. Bizonyosan nem minden káröröm nélkül vettek részt 1483 október 24-ikén Zelefalvi Szele Antal és András, mint szomszédok, azon a beiktatáson, mikor a hütlen Sárkány Jánosnak és fiainak buzaszigeti kastélyát és tartozékait Bánffi Miklós, Jakab és Batthyány Boldizsár a király adományából birtokukba vették.
* Orsz. ltár, Dl. 18,850.*
Mátyás király halála után az Ákosházi Sárkányokra ismét jobb napok virradtak. Gondot is okozott ez Szele Tamásnak. 1495-ben óvatosságból kiadatja magának annak az 1469-iki okiratnak mását, a melylyel egyrészt Sárkány Benedek és Bertalan, másrészt Szele Tamás és Szentmihályi Gáspár a kölcsönös kártételekre nézve kiegyeztek. A pereskedés megujult, sőt Sárkány Benedek elhalván, azt 1496-ban fia Lőrincz mester is folytatta nagybátyjával együtt.
* Eredeti oklevelek a kutasi levéltárban és Orsz. ltár. Dl. 17433. Pere volt Szele Tamásnak, Antalnak és Mártonnak János fehérvári őrkanonokkal is, a melynek eligazitását 1488-ban választott birák döntésére bizták.*
Ez időtájt Szele Tamás is meghalt. 1498-ban már néhainak mondják, mikor laki Kaczor György a nádor előtt a miatt tett panaszt, hogy tőle azokat a szelefalvi, kökényesi és mindszenti birtokokat, a melyeket mintegy 9 év előtt Szele Tamás nála 120 forinton elzálogositott, de erről igérete daczára záloglevelet nem adott, most fivére Márton, fia András és özvegye Margit erőszakosan elfoglalták.
Szele Tamásnak – úgy látszik – három fia maradt, a már emlitett András, meg talán még Balázs és László is. E két utóbbi 1503-ban Andrással együtt emlittetik, anélkül, hogy világosan Tamás fiainak neveztetnének, bár ezt a körülmények nagyon valószinüvé teszik. András már 1490-ben férfikorban volt. A Mátyás király által Szentlászlói Lacza Bernaldus megöletése dolgában Lindvai Bánffi Miklós ellen elrendelt vizsgálaton ekkor ő is az eskü alatt kihallgatott felmentő tanuk között szerepelt. Balázsról és Lászlóról az 1503-ik éven túl hirt nem hallunk.
Az 1513-iki dikális adólajstromban Szentbalázson és Kisfaludon már csakis Szele András szerepel 4 portával.
* Orsz. ltár, Dl. 32,206.*
A család – tudomásunkra – Antalnak ivadékaiban virágzott tovább. Ő élt legtovább testvérei között s úgy látszik, ő volt a legtekintélyesebb is köztük. Reászállott, miként emlitettük Márton fivérének vagyona is.
1497-ben és 1498-ban Zalavármegye alispánja volt, s mint ilyennek több oklevele maradt fenn.
* Dl. 20,529., 20,611., 20,619., 20,620 stb. és Zala várm. tört., II. k. 639. l.* Ő folytatja és szerencsésen be is fejezi az Ákosházi Sárkányokkal való régi pört. 1503-ban ugyanis Sárkány Benedek fiai kijelenték, hogy a hosszas pereskedéssel Szele Antal iránti különös barátságukra tekintettel felhagynak és Szele Antalnak, fiainak és rokonságának javára összes követeléseikről lemondanak. Ennek daczára Antal ur nem élt a legrendezettebb vagyoni viszonyok között. Igy 1509-ben bizonyos égető szükségei miatt kökényesi, mindszenti és szelefalvi birtokát kellett özvegy Sárkány Ferenczné Iloncz asszonynak 120 magyar forintba zálogba adnia, 1513-ban pedig a Márton fivérétől örökölt birtokokat vetette özvegy Ádám Balázsnénak 25 magyar forinton zálogba.
Antalnak három fia maradt: Balázs, János és Ferencz. A legidősebb közöttük Balázs. 1484-ben csakis őt emliti még atyja, a mikor a Harsághiakkal egyezségre lép.
* Orsz. ltár, Dl. 18,962.* A Sárkányokkal létesült 1503-iki békességben ő is meg van még emlitve, atyjának 1513-iki zálogvallásánál azonban már csakis János és Ferencz neve fordul elő.
* Az a Szentbalázsi Szele Balázs, a ki 1527-ben Szentbalázson Szele Jánosnak a Thury György szombathelyi provisortól kapott levelet megmagyarázta, és a kivel Szele János fiának Jakabnak 1538-ban pere volt a miatt, hogy Jakabnak 3 hold földjét Szentbalázson jogtalanul elfoglalva használta, alkalmasint nem Antalnak, hanem Tamásnak a fia volt.* 1509-en tul Ferencz nevét sem találjuk megemlitve.
Mindamellett lehetséges, hogy ezek, avagy talán Tamás fiai, különválva szintén családokat alapitottak.
János tevékeny és szerző ember volt. 1517-ben érdemeinél fogva s mások közbenjárására Lajos király neki adományozta Cháfordy Margit asszony összes javait, amelyek akként szállottak a koronára, hogy a nevezett úrasszony, isteni és emberi törvényekre nem nézve, nemes Ádám Balázs özvegyét Erzsébet asszonyt véresre verte. 1519-ben ujabb adománylevelet is szerzett a királytól azokra a molnári, szentmihályi, szerdahelyi és nyirkúti jószágokra, amelyek néhai Sokoródi, máskép Molnáry György fia Mihálynak birtokát képezték, de ennek magtalan halálával a koronára háramlottak.
* Az erre vonatkozó és a kutasi levéltárban levő oklevél szabályszerüen kiállitva, összehajtva és a nagy veres királyi pecséttel is lezárva volt. Sajátságos azonban, hogy a szövegben egykorú kéz a Zele János nevét mindenütt áthúzta és helyébe magister Bernardus Sarkan de Akushaza nevét irta. Oldalt és a szélén új királyi embereket irt s végül az oklevél keltét, a mely eredetileg 1519-ben Budán a szokatlan «feria secunda proxima ante festum cathedre beati Petri apostoli» keltezéssel volt ellátva, áthúzta és alája 1521. február 1-ének megfelelő pozsonyi keletet jegyzett. Valószinü tehát, hogy ezeket a javakat Zele János beleegyezésével két évvel utóbb a király Sárkány Bernátnak adományozta.* Sikeresen védte meg jószágát hatalmas szomszédja Felsőlindvai Széchy Tamás ellenében is; aki az ő vári erdő nevű, a szentmihályi határban levő erdőjét hatalmasul elfoglalta, kivágatta és használta. A hosszas perlekedésnek eldöntését a felek fogott biráknak itéletére bizták s végre a király birtokaik közt Szentmihályi Turóczy Miklós személynöki itélőmesterrel határt járatott és erről 1524-ben Zele Jánosnak privilegialis levelet adott ki. Ugyanabban az évben még egy pere volt. Bizonyos kökényesi birtokot követelt vissza, amely eredetileg az ő birtokából volt kihasitva és néhai Kökényesi Ispán Péternek halála után nemes Kökényesi Zakach Mihályra, Mátéra és Mártonra, Ispán Péter osztályos atyjafiaira szállott. Ezek azután abból 5 népes jobbágytelket Zalapatakai Litteratus Györgynél elzálogositottak, sőt az 1567 év táján örökbe is felvallottak anélkül, hogy a birtokkal Zele Jánost megkinálták volna. 1527. év szeptember 24-dikén még Thury Jánosnak, a szombathelyi vár udvarbirájának bizonyos panaszos üzenete dolgában intézkedik, 1528 május 14-én pedig neje, nemzetes Katalin asszony már mint özvegy hajtja be néhai férje követelését.
János fiai közül legjelentékenyebb szerepre jutott Jakab. Eleintén vagyoni viszonyai rendezésével van elfoglalva. 1538-ban még ő panaszkodik
Szele Balázs ellen Vasvármegye itélőszéke előtt a miatt, hogy ez tőle Szentbalázson 3 hold földet hatalmasul elfoglalt, de csakhamar maga is próbát tett az erőszakos vagyonszerzéssel és Péter testvérével együtt Hársághi Ferencznek molnárii, szerdahelyi és szentmihályi jószágain hatalmaskodott. Ennek következménye azonban a királyi kúria előtti hosszas per és főbenjáró itélet lett. Végre mégis egyezségileg elsimult a dolog és 1548-ban Hársághi Ferencz a Szele fivérek iránti atyafiságos (fraternalis) szeretetből bizonyos feltételek alatt lemondott követeléseiről és jogairól.
A Szele család Szentmihályon kegyuri jogokat is gyakorolt. Ezt Jakab ur nagyon gyakorlatias módon fogta fel. Midőn az ottani plébános hirtelen végrendelet nélkül elhalt, a hagyatékát egyszerüen a maga részére foglalta el.
* Szalay Ágoston, Négyszáz magyar levél, 1504–1560. 88. l.*
1551-ben Szele Jakab már a kanizsai várnak tiszttartója volt. Onnan irta az atyafiának, Csányi Ákosnak azokat a leveleit, amelyeket Szalay Ágoston adott ki idézett gyüjteményes művében. 1555-ben adószedő is volt. Panaszkodik, hogy az adópénzt nem adják meg, s őt az urának, Nádasdy Tamás nádornak való szolgálatáért halálra gyülölik. 1557-ben rokonával, Szele Jánossal jut nagy viszálykodásba. Panaszkodik Csányi Ákosnak, hogy elbusult Zele János hitvány erkölcse miatt, amelylyel rajta és jobágyain károkat cselekszik. Ez ideig elszenvedte, hogy ennyi gonoszság jött az ő nagy türéséből és szenvedéséből, de immár jobágyát öli és magát is holt embernek állitja. Most is Szelefalváról egy szegény vén jobágya alig szaladhatott Szele János elől, egyik fiának kezét könyökbe elvágatta a másikat agyonvágatta. Nincs mit tennie, meg kell magát ismertetnie a hitvány erkölcsű éretlen ifjuval. Többé igazát törvénynyel nem keresi, mert már elmarasztaltatta négy rendbeli itélettel, de sok jámbornak tanácsára és Szele Jánosnak nagy szabódására, fogadására elengedte volt neki s most ezt érte el vele.
1559-ben panaszkodik Csányi Ákosnak, a kinek állását is köszöni, hogy két rendbeli nyomoruságtól nehéz magát megótalmaznia. Ha az ura házát (várát) épitteti, ezért a szegénység panaszkodik ellene, s fél, hogy végre pusztitó nevét költik, ha pedig nem épit, életében s tisztességében járandó és fogyatkozó kezd lenni és ura is haszontalannak és tunyának nevezné.
1560 szeptember 26-ikán Batthyány Ferencz ir neki azon panasz folytán, hogy Szele Jakab a dézsmát törvénytelenül szedi be, mert előbb a földesur szedi az adót s csak azután szabad dézsmálni. Kéri tehát, mint barátját, hogy legyen e nélkül, mert bizony nem engedi senkinek, hogy szegény árvák jószágán valami uj törvényt költsön valaki.
1564-ben osztályos atyafiaival Pállal, Jánossal és Boldizsárral együtt Miksa királytól a zalamegyei családi birtokokra, Szentbalázsra, Kisfaludra, Zelefalvára másképen Zelechre, továbbá Túr pusztára a kökényesi részbirtokra és Darócz pusztára Miksa királytól uj adománylevelet és a kapornaki konventhez szóló beiktató parancsot eszközölt ki. Az adomány-levélbe bele foglaltattak Jakab fiai István, Farkas és Tamás, Pál fia János, továbbá János fiai Tamás, László és Ferencz is.
Egyébként ezeken a birtokokon, sőt még Molnárin, Szentmihályon és Szerdahelyen is, már előbb – 1560-ban – megosztozott az atyafiság. Csakis a szentbalázsi és szelefalvi erdőket hagyták osztatlanul, meg a mi kevés ezüst művük volt. Ez utóbbit is megosztották 1562-ben.
Ezentul Jakabról semmit sem hallunk. Tulok más néven Tömördi (Thwlok másnéven Theomeordij) Tamásnak egy 1590-iki kötelező levelét ugyan, mint tanu Zele Jakab is aláirta, ez azonban aligha volt már a kanizsai várbeli tiszttartó, hanem családjának valamely ujabb sarja.
Jakab alkalmasint Mérey leányt birt feleségül.
* Abból gyanitjuk, mert unokája, Bakacs Sándor a Méray-vagyonnak egy részére is igényt tartott. L. a Bakacs családról szóló értekezésemet: Turul, 1899. évf. 10. l.* Már emlitett három fián kivül Zsófia nevü leánya is volt, a ki szentgyörgyvölgyi Bakacs Lukácsnak nejévé lőn, s a kinek jussán a Szele család régibb iratainak egy része is a vizeki Tallián-családnak birtokába jutott.
Ezek között van egy 1568-ik évi hushagyó hétfőről keltezett kiházasitási jegyzék is arról, hogy «mikoron Tarródy Ferencznek Szele asszonyt nádorispánné asszonyom haza adta», miket
adott vele. Tekintve azt, hogy Szele Jakab Nádasdy Tamásné kanizsai tiszttartója volt, valószinü, hogy ez a férjhez adott Szele asszony Jakabnak özvegye volt, a kit a nádorné, Szele Jakabnak halála után talán udvarába vett. Egyébként Jakab fivére Péter is házas ember volt, 1560-ban neje – bizonyára már özvegye – szintén részesedik a Szele-atyafiak osztozkodásánál.
A Szentbalázsi Szele család ujabb történetére összefüggő adataink nincsenek. A közölt családfa az utolsó éveket illetőleg egyáltalán nem teljes. Tény azonban, hogy a család Vasvármegyében tovább is virágzott, igy pl. 1636-ban Zele György a megyének főszolgabirája volt.
* Balogh Gyula, Vas várm. nemes családjai, 165. l.*
***
A KÖKÉNYESI SZELE CSALÁD CZIacute;MERE 1428-BÓL.
A Kökényesi Szele családnak – miként fentebb már emlitettük – régi nemességét Zsigmond király 1428 június 22-ikén czimer adományozásával ékesitette fel. Ennek a galambóczi táborban kelt s jelenleg szintén Vizeki Tallián Gyula kutasi levéltárában őrzött, nagyon megrongált és szakadozott oklevélnek, – a hozzá hasonló 1430-iki Dabi-féle armálisból kiegészitett szövege a következő:
Nos Sigismundus dei gratia Romanorum rex, semper augustus ac Hungarie, Bohemie, Dalmatie, Croatie [etc. rex omn]ibus Christi fidelibus tam presentibus quam futuris presentium notitiam habituris salutem in eo, per quem reges regnant et principes princi[pant vic]torioso cum triumpho Humane [co]nditionis circumspecta sagacitas et bonorum operum assidua percunctatrix sic artis ingenio naturalibus se conf[ormare didicit,] quam ex causis nobilibus effectus [insignes] producit, ut quos natura superior interioribus dotibus nobilibus illustravit, ipsorum animos sapien[tie et scient]ie altitudine pre ceteris decora[vit, horum] consilio thronus regius roboratur, et eorum virtuosis actibus regalis sublimitatis gloria optata [presidia suscipit et] salutaribus omni tempore [proficit] incrementis. Proinde ad universorum tam presentium quam futurorum notitiam harum serie volumus pervenire, quod [fidelis noster] Jacobus filius Georgii de [Keky]nes celsitudinis nostre veniens in presentiam, propositis suis fidelitatibus et fidelium obsequi[orum gratuitis meritis sinceris]que complacentiis [per ipsum nostre] maiestati locis debitis et temporibus opportunis [exhibitis et impensis, nostre] humiliter [et devote] suppl[icavit maiestati, ut] arma seu nobilitatis [insig]nia circa principium presentium pictoris magisterio [appropriatis coloribus depicta sibi et per eum suis heredibus et] successoribus dare et conferre dignaremur. Nos itaque actendentes [multiplicia merita probitatis et preclare devotionis ac fidelitatis demonstrata opera, quibus idem Jacobus diversis] in nostris negotiis cum omni sinceritatis zelo et sollicitudine indefessa preceteris suis [particibus, velut aurum puritatis suo splendore cete]rorum [metallorum] precellens nitorem, nostre maiestati obtutibus gratum se reddidit et acceptum, vo[lentes et] animi cupientes [eidem pro premissis] et aliis causa pro[lixitatis] obmissis fidelium servitorum preclaris meritis munificentia regalis benignitatis respondere, de regie [potestatis plenitudine an]imo deliberato ex certa scientia nostre maiestatis et gratia speciali arma seu nobilitatis insignia prout circa principium seu [caput presentium pictoris ma]gisterio appropriatis coloribus sunt depicta, eidem Jacobo ac Blasio filiis Georgii de Kekynes ipsorumque heredibus et posterita[tibus universis dedimus dona]vimus et contulimus ymo damus, donamus et conferimus, ut ipsi simul vel divisim eorumque posteritas universa nata et [nascitura a modo in poster]um eadem arma seu nobilitatis insignia ubique bellorum et pacis tempore libere habeant et secure portant seu deferant, ip[sisque armis seu nobilita]tis insigniis in preliis, torneamentis, hastiludiis, anulis, cortinis et generaliter in omni exercitu militari et clientali uti possint prepetuo [et gaudere?] harum nostrarum vigore et testimonio litterarum mediante. Datum in descensu nostro campestri sub castro Galambacz, feria tertia proxima ante festum nati[vitatis] beati Johannis Baptiste, anno domini millesimo quadringentesimo vigesimo octavo, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. XLII., Romanorum decimo octavo et Bohemie octavo.
Az okmányról lila és rózsaszinü sodrott selyemzsineg függ le, amelyen a pecsétnek immár nyoma sincsen meg.
Az adománylevél szövege a ritkább formulárék közül való. Tudomásom szerint eddig csakis Zágrábi Dabi Mihálynak 1430-iki okleveléből volt ez ismeretes,
* Turul, 1887. évf. 106. l.* melylyel a Szele armális csaknem szószerint megegyezik, kivéve, hogy az előbbin nemesitő záradék is van, a mire a Kökényesieknek szükségük nem volt.
Az oklevélnek keltezése nemcsak azért érdekes, mert egygyel szaporitja Zsigmond király magyar földön kelt aránylag kevés czimeres levelének számát, hanem azért is, mert a balul kiütött aldunai hadjáratnak egyik hányatott napját jelöli meg és a király seregében vitézkedett egyik hivének nevét adja tudomásunkra.
A czimerkép a szokásos helyen, az oklevélnek fejére van festve. A festés a nedvességtől nagyon megrongálódott, a szinek kissé meghalványodtak, az aranynak és ezüstnek jó része lepattogott.
A pajzsban levő czimerkép szárnyainak kifestése pedig befejezetlennek is látszik.
A balradőlt kerektalpu pajzsnak ezüst mezejében balra néző, arany szárnyu, aranynyal fegyverzett griff látható. A pajzs jobb sarkára állitott ezüst csőrös sisakról lefüggő kék-veres takarót arany korona szoritja le, amelyből a pajzsbeli czimeralak nő ki. Az egész kép vörös vonalkeretbe van foglalva. A mellékelt szines czimerkép – képzeleti helyreállitásban – eléggé hűnek mondható, mindamellett egyes, elmosódott részeit a másoló tévesnek rajzolta le. Igy nevezetesen helyreigazitást igényel a sisaknak alakja, amelyet vázlatosan hivebben is bemutatunk.
* A pajzsbeli griff sem egészen hű, mert ennek is, az oromdisz griffjéhez hasonlóan, felálló szarvszerü füleinek kellene lennie, és testének is nyulánkabbnak, vagyis a jobb lába alatt, a korona két ága között lévő kék szin helyett a pajzsmező ezüstjének kellene lennie.*
![images/1899-00xw53.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw53.jpg)
A czimerkép feltünően hasonlit a hat évvel utóbb, 1434-ben, Bazelben, Karcsai Péternek adományozott czimerhez, amelynek alapgondolatul szolgálhatott.
* Turul, 1898. évf. 143. l.* Mindössze két lényegesebb eltérést láthatunk. Az egyik az, hogy a Karcsai czimerén a korona hiányzik és a pajzsalak felhőkből nő ki, az oromdisz pedig közvetetlenül a takaróba megy át, a másik pedig az, hogy a szinek fel vannak cserélve, amennyiben a Karcsai griffjének a teste vörös és a szárnya kék.
A czimeralak hasonlósága magában még nem feltünő jelenség, s a griff is előjön középkori hazai czimereinken, igy pl. a Tomay nemzetség tagjainál s még hasonlóbban a Bor Mihály 1415-iki armálisán,
* Turul, 1895. évf. 71. l.* mégis a czimerképnek ilyen feltünő megegyezésére XV. századi czimeres leveleinknél csakis egy példát tudok, azt a szájában nyulat tartó párduczot, amelyet czimerül Zsigmond király 1415 június 23-ikán Konstanczban Hothvafői Tamáséknak és a Doklinai Bothosoknak, Arragoniai I. Ferdinand pedig 1415 október 20-ikán Perpignanban Hetyei Péter fiainak és Bátai Benedeknek adományozott.
* Turul, 1884. évf. 58. l. és 1897. évf. 186. l.* Itt is csak a szinek különböznek s az egyik czimerképen meg van a korona, a másikon – a Zsigmondén – hiányzik az.
Véletlen gondolat-találkozásra a Karcsai czimernek festésénél nem igen gondolhatunk. Úgy az oklevélnek más – egyébként a legelterjedtebb – formulája, mint a czimerképnek eltérő kiállitása, stílusa arra vallanak, hogy a Kökényesi és Karcsai czimeres levelet sem ugyanaz az iró, sem ugyanaz a czimerfestő nem készitette. Reám a Karcsai czimer azt a benyomást teszi, mintha annak kiállitásánál a czimerfestő elé mintául a Kökényesi czimert tették volna, de ez önérzetből oda törekedett volna, hogy a lényegesnek megsértése nélkül a részletekben a szolgai utánzástól szabaduljon. Ezért választhatott kerek talpu pajzs helyett háromszögü pajzsot, ezért adott a griffnek «kiterjesztett» szárnyak helyett a természeti ábrázolásnak kétségen kivül jobban megfelelő «csukott» szárnyakat s ezért czifrázta ki jobban a sisaktakarót és a czimerképnek keretét is.
Ezek a felfogásbeli eltérések annál feltünőbbé teszik a fővonások azonosságát, miért is önkéntelenül arra kell gondolnunk, hogy a Karcsai
czimer szándékosan készült a Kökényesi czimerkép után, akár rokonság czimén,
* Ha ez állana, úgy a Gencsi családtagok talán abból a családból származtak, a mely a XV. században a vasvármegyei Magyar-Gencsen volt birtokos. (L. Csánki Dezső, M. tört. földr., II. k. 749. és 823. ll.)* akár valamely más szoros vonatkozás kapcsán. Ebben az esetben a Karcsai czimerképen levő változtatásokban, a szinek felcserélésében és a korona elhagyásában a czimertörésnek érdekes példája maradt volna reánk.
Kökényesi György fiai – úgy látszik – nem érték be a griffes czimerrel. Ez időtájt már a Kökényesi Szele családnevet is kezdték elhagyni és az 1416-ban ujabb királyi jóváhagyást nyert örökvallás s a nem sokkal utóbb kihalt Szentbalázsi család javainak birtokba vétele után a Szentbalázsi Szele nevet felvenni. Csakhamar uj nevükre ujabb czimert is kapnak. 1431 október 2-ikán részeseivé lesznek annak a czimeradománynak, a melyet Irsai (Jersai) László Zsigmond királytól unokatestvérei, továbbá rokonai (proximi), Szentbalázsi Zele Jakab és Balázs meg ezek utódai részére megszerzett.
* Az adománylevélnek szövegét l. Hazai okmtár. I. k 327. l. A czimerképnek szines hasonmását a Turul egyik közelebbi száma fogja hozni.*
Ez a czimeres levél is fenmaradt, jelenleg a Magyar Nemzeti Muzeum levéltára őrzi azt. Az arra festett czimer balra dőlt háromszögü pajzsot mutat, a melynek kék mezejében arany koronára bal felé könyöklő pánczélos, ezüst keztyüs, tollas buzogányt tartó balkar látható. Oromdisz ugyanaz, – a sisaktakaró szine kék-fehér.
Arra, hogy rövid idő mulva ugyanaz a család ujabb czimert is szerez, van már példa hazai heraldikánkban. Miként ismeretes, a Sóvári Soós család ugyanabban az évben (1418) külön is, meg a Csapiakkal és másokkal együtt is kap más és más czimert. Ennek magyarázatául pedig aligha fogadható el Soós Elemérnek az a következtetése,
* Turul, 1885. évf. 115. l.* mintha ilyenkor az egyforma nevek alatt két különböző egyén volna értendő, mert ezt a Szele fiuknál kizártnak tarthatjuk. Ezért talán inkább arra gondolhatunk, hogy a czimer pusztán diszül, ékességül tekintetvén, annak Zsigmond király idejében többszörös megszerzése is kivánatosnak és értékesnek mutatkozott, vagy arra, hogy az ilyen ujabb czimerszerzéssel részint a család különválást, részint a más családokkal való szorosabb kapcsolatot akarták kifejezésre juttatni.
Melyik vált a két czimer közül a Szele családban általánosan használatossá, a fenmaradt gyér pecsét-töredékekből bajos megállapitanunk. Az Országos Levéltár hat olyan, 1497-ből és 1499-ből való vasvármegyei bizonyság levelet őriz ugyan, a melyeket tiszttársaival együtt Szele Balázs fia Antal, mint a megye egyik alispánja kiadott, a még fennmaradt pecséttöredékek
* Orsz. ltár, Dl. 20,529., 20,611., 20,619., 20,620., 20,787.* között azonban a griffes czimer fel nem ismerhető.
Buzogányos kart inkább sejthetünk, mint láthatunk ugyan az egyik pecséten, bizonytalan azonban az, hogy ezzel Szele Antal pecsételt-e?
Ivadékai hol intarsiával pecsételtek (mint pl. Szele Pál 1562-ben), hol pedig pecsétjükön kardot tartó karnak körvonalaira vélünk ismerhetni, (igy Szele Jakab 1590-iki pecsétjén).
* Mindkettő Tallián Gyula kutasi levéltárában.*
Mégis valószinü, hogy az 1428-iki czimer volt az elterjedtebb és általánosabb a családban. Igy bizonyos az, hogy Szele Jakab kanizsai várkapitány is rendszerint a griffes czimert használta pecsétül, a mint az a Szalay Ágoston gyüjteményében levő 1551-ben és 1557-ben kelt levelein látható. Rajzát Szalay Imre nemzeti muzeumi igazgató úr szivességéből itt közöljük.
![images/1899-00xw54.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw54.jpg)
Mind a mellett a régi név és régi czimer nemsokára teljesen feledésbe mehetett, s a Kökényesi armálisra, – a mely pedig máig a leányági leszármazók kezén őriztetik – már XVII. századi kéz ezt jegyezte fel tájékoztatóul: «Idegenek levelei, Kökényes familia nemes levele.»
Dr. BONCZ ÖDÖN.
NEMZETSÉGI KUTATÁSOK.
(Első közlemény.)
I. Ákos.
a) Legrégibb tagok.Kétséget nem szenvedhet, hogy e nemzetség ősi fészke Biharmegye és igy biztosra vehetjük, hogy ez uton legrégibb nyomaira is akadhatunk.
II. István országnagyjai sorában van 1124-ben
Ákos is; a görög háboruban fogságba jutott 1128-ban
Ákos ispán; 1136-ban a nagyok között megint egy
Ákos szerepel; 1138-ban ugyanez már
bihari főispán és végre találjuk, hogy 1146-ban egy
Ákos megint országnagy.
* Fejér, Ii. k. 80., 88. l.; Knauz, I. k. 97. l.; Wenzel, I. k. 57. l.* Vajjon 1124-től 1146-ig mindig csak egy és ugyanazon személyről van szó, nem tudjuk, nem is lényeges; a fődolog, hogy egy Ákos nevü országnagy 1138-ban Biharmegye főispánja s hogy ez mindenesetre az Ákos nemzetségnek, ha nem is őse, de biztossággal kimutatható első tagja.
Nincsen azonban kizárva, hogy vele egyidejüleg a nemzetségnek még egy másik sarja is szerepel.
Tudjuk, hogy a Biharmegyében birtokolt Almosdi Csire-család szintén az Ákos nemzetségnek egyik hajtása s hogy e család eredetét V. Istvánnak egyik adományozásával kapcsolják össze, melynek értelmében az ifjabb király
Marouth nb. Almus fia Cyrillt, – mert birtokaira vonatkozó okiratai a tatárjárás alatt elvesztek – 1261-ben a biharmegyei Álmosd birtokában megerősiti. Nem ismerem ugyan a Fejér VII/III. k. 41. lapján közzétett regestának eredetijét, de – feltételezve, hogy létezik és hogy nem hamisitvány – kétségkivüli dolog, hogy egyes megjelölései el vannak ferditve. A Cyrill nem más, mint a «Csire» szónak elferditése, melyet különben a XIV. század közepében «Chura» alakban találunk;
* Anjoukori okmtár, V. k. 503. l.; Zichy okmtár, II. k. 575. l.* atyjának neve Álmos helyes és vele összeköttetésben áll mindenesetre a helység neve is; de a «Marót» nemzetség homlokegyenes ellentétben áll az Ákos nemzetségtől való leszármaztatással. Itt csak a következő magyarázatnak van helye:
A krónika elbeszéli, hogy azok között, a kik 1132-ben az aradi gyülésen Borisz pártját fogták, az Ákos nemzetségből való
Majnald is volt, kit vak Béla emberei akkor agyonütöttek. Ebből következtethető, hogy e Majnald előkelő ember volt és igy helyes uton járunk, ha az Ákossal együtt 1124-ben az országnagyok sorában szereplő
Magnold-dal
* Fejér, II. k. 80. l.* azonositjuk. Már most világos, hogy esetleges utódai – bár Ákos-nembeliek – magukat hébe-korba Majnald-ivadékoknak nevezték és igy arra a következtetésre jutunk, hogy a Fejér-féle regestában a
«Morouth» név nem volt más, mint a «Moynolth» vagy «Magnold» név elferditése.
b) A gömörmegyei ág ősei.Ákos nb. Máté fiai Detre és Fülöp megkapják 1243 június 5-ikén a Gömörmegyében lévő Csetneket. Atyjukról nevén kivül mitsem tudunk. Detréről, ki a «kopasz» melléknevet is viseli, legyen e helyen csak annyi kiemelve, hogy fia Benedek, kitől a Csetnekiek és a pelsőczi Bebekek származnak, 1289-ben gömörmegyei szolgabiró, a mi abból következik, hogy vele együttesen ugyanakkor bizonyos Lukács is müködik, kiről feltételezhető, hogy unokafivére.
Kopasz Detrének Fülöp nevü fivérét, ki 1243-ban a csetneki adományozásban részes volt, egyenesen nem emlitik többé; valószinü azonban, hogy Gömörmegyének 1244-ben szereplő főispánjával, Fülöppel azonos.
* Hazai okmtár, VIII. k. 44. l.* Több fiut hagyott hátra maga után, de ezek közül csakis az egy Lukács ismeretes.
I. Lukácsról tudjuk, hogy 1261-ben fivérével Detrével az esztergomi káptalan előtt közös
birtokait felosztotta;
* Anjoukori okmtár, III. k. 65. l.* 1262-ben
fivéreivel együtt Szát nb. Jób pécsi püspök ellen bizonyos pert veszt el.
* Wenzel, XI. k. 516. l.* 1271-ben a Hanva nb. Hontnak gömörmegyei birtokügyében választott biró minőségében müködik;
* Hazai okmtár, VII. k. 131. l.* 1272 június 14-ikén
fivéreivel együtt Jób püspök ellen ujólag pervesztes lesz, a mit IV. László 1275-ben megerősit.
* Wenzel, XII. k, 48., 133. ll.* 1275-ben közbenjár a királynál, hogy a gömöri várhoz tartozó máléi jobbágyokat a nemesek sorába emelje.
* U. ott 158. l.* 1282-ben a Zágráb nb. gömörmegyei birtokosoknak osztályozása alkalmával választott biróként müködik,
* Hazai okmtár, VIII. k. 226. l.* mi annál jellemzőbb, a mennyiben az osztozkodók nagyatyja, Zágráb, 1244-ben Fülöp főispán mellett tanuként szerepelt. 1289 október 31-ikén előfordul megint egy Lukács, ki Gömörmegye alispánja mellett (szolga-) birói minőségben szerepel;
* Hazai okmtár, VII. k. 208. l.* hogy e Lukács Ákos nb. ember, bizonyitja az, hogy mellette (Detre fia) Benedek müködik és hogy közbenjárásuk megint a Hanva nemzetség érdekében történik. Utoljára 1290 október 6-ikán akadunk reá, mely napon Sajóládi Domonkossal és másokkal választott biró minőségében Sajó-Németin halasztást ad.
* Hazai okmtár, VII. k. 212. l.*
II.
Lukács, kinek esetleges fivéreit nem ismerjük, 1334 április 3-ikán az alországbiró előtt Kopasz Detre unokájával ősi birtokaik ügyét rendezi;
* Anjoukori okmtár, III. k. 65. l.* de mivel az illető okirat sem birtokait, sem leszármazóit nem nevezi, nem is vagyunk azon helyzetben, hogy róla és esetleges utódairól egyebet mondhassunk. Úgy látszik azonban, hogy utódok hátrahagyása nélkül halt meg.
Fennebb láttuk, hogy több alkalommal volt szó Fülöp fia Lukács fivéreiről, a nélkül, hogy az illető források e fivérek neveit közölték volna 1282-ben azonban találjuk, hogy
Cselén comes Fülöp fia Lukácscsal és másokkal együttesen a Zágráb-nembelieknek gömörmegyei birtokai ügyében választott biró minőségében szerepel;
* Hazai okmtár, VIII. k. 226. l.* 1332 április 24-ikén pedig olvassuk, hogy Ákos nb. Cselén fia Sándor borsodmegyei birtokos; találjuk továbbá, hogy Ákos nb. Cselén fia Sándor fia János és ennek fivérei gömör- és nógrádmegyei birtokosok, – és hogy Károly király az Ákos nb. Cselén fia Sándor fia Jánosnak többi között a gömörmegyei Somkutot, melyet 1243-ban Máté fiai Kopasz Detre és Fülöp kaptak és melyről Detrének és Fülöp fiainak a Szát nb. Jób püspök és ennek fivére javára 1258-ban le kellett mondaniok, megint adományozta.
* Wenzel, XII. k. 684. l.* Mindezek alapján tehát nagyon valószinü,
hogy az 1282-ben Gömörmegyében előforduló Cselén comes, a ki kétségkivül az Ákos nb. Méhi és karancssági Sági családok őse, Fülöpnek egyik fia és Lukácsnak egyik fivére.
Cselén fia Sándor 1328-ban gömörmegyei szolgabiró.
* Anjoukori okmtár, V. k. 442. l.* Hogy három fia volt, tudjuk. Az egyik Miklós somogyi főesperes, kinek nyomaira 1333-tól 1350-ig akadunk;
* Anjoukori okmtár, III. k. 16. l. Fejér, IX/I. k. 800. l.* a másik János, ki Szát nb. Feliczián merénylete alatt az eléggé ismert szerepet vitte; a harmadik «Ász» Jakab; tudjuk továbbá, hogy ezektől a Méhi és a karancssági Sági családok származtak, miért is e helyen Cselén fiutódairól nem szólunk; kevésbbé ismeretes azonban, hogy Sándornak még három leánya is volt.
1342 augusztus 21-ikén Sárosdi Maty fia Bálint neje,
Erzsébet és
nővére, Lénárd székesfejérvári vendég özvegye (utóbbi István nevü fia nevében is) kijelentik, hogy fivéreik, Miklós somogyi főesperes és János comes által mindennemű örökjogukra nézve kielégitve lettek.
* Anjoukori okmtár, IV. k. 255., 256. ll.* 1357 április 27-ikén pedig arról értesülünk, hogy Sándor fia János, akkoron gimesi várnagy, a Nógrádmegyében fekvő hartyáni zálogos birtokának egy részét
nővérének és ennek férjének, Lénárd fia Domonkosnak átengedte; Domonkos akkor már nem él, de van egy Domonkos nevü fia. E Lénárd fia Domonkos 1339 november 9-ikén Nógrádmegyének «judex capitaneus»-a. 1345 április 15-ikén pedig arról értesülünk, hogy néhai Domonkosnak, Lénárd fiának fia Domonkos és ennek leányai öt évvel ezelőtt szintén egy hartyáni
birtokot zálogba vettek, mely ügyben őket nagybátyjuk, Sándor fia János képviselte.
* Anjoukori okmtár, III. k. 604. l., IV. k. 500. l. VI. k. 566. l.*
2. Csák.
a) István bán, udvarbiró és főispán.Az István nevü árpádkori országnagyoknak egyike 1231-től 1232-ig Biharmegye főispánja, mely minőségben 1235-ben megint átveszi a pohárnokmesteri hivatalt. II. András halála után már nem akadunk rá.
Ezenkivül ismerünk még egy István bánt, kinek neje 1231-ben Velek herczeg leánya és Miskócz nb. Bars comes nejének a nővére, mely utóbbi a bánné leányának, Annának különféle ruhát és értéktárgyat hagyományoz.
Csak 1243 január 29-ikén akadunk megint egy ily nevü országnagyra, amennyiben
Csák fia István akkor szörényi bán.
* Wenzel, VII. k. 133. l.* Hogy a fennebbi kettőnek melyikével azonos, nem tudjuk; de ha az, akkor sokkal valószinübb, hogy pohárnokmester és bihari főispán volt.
1243 után sokáig mitsem hallunk felőle, mig csak 1257 október 18-ikán mint
Csanádmegyének főispánjára bukkanunk reá.
* Wenzel, XI. k. 435. l.* Annak a bizonyitéka pedig, hogy tényleg ő vele van dolgunk, a következőben rejlik: Béla király nevezett napon a Bór-Kálán nb. Nána comesnek a Baranyamegyében lévő Sámod nevü helységére vonatkozó intézkedését helyben hagyván, a nevezett birtok és a hozzátartozó jószágok bejárásával a pécsi káptalan közremüködése mellett Istvánt, Csanádmegye főispánját bizza meg; már most feltünő, hogy a király ezzel nem valamely baranyamegyei embert bizott meg, hanem a Baranyától meglehetős távolságban fekvő Csanádmegyének főispánját hivta fel; de miután számtalan esetet ismerünk arra nézve, hogy hasonló eljárásoknál idegen főispánok is müködtek közre, ha a müködési hely megyéjében birtokoltak, tehát a határolandó birtok szomszédai voltak, Bélának e kirendelését egészen természetesnek találjuk, ha fontolóra vesszük, hogy István bánunk, a mint ezt alább bebizonyitjuk, Baranya- és a vele határos Somogymegyében birtokolt.
Miután 1257 után árpádkori csanádmegyei főispánt nem ismerünk, nem is mondhatjuk, hogy meddig maradt István Csanádmegye főispánja. 1258 szeptember 21-ikén ráakadunk mint Csák comes fia István bánra, ki nejét a Győr nb. István fia Konrád ellen személyesen képviseli. Győr nb. Both comesnek volt t. i. három leánya, kiknek egyike Éty fia Pál országbiróhoz, másika pedig a mi Istvánunkhoz ment férjhez. Nevezett évben fellépett azonban Győr nb. Konrád azon kivánságával, hogy Bothó leányai az ilsovai és rohochai birtokokat, mint őt illető ősi jószágokat neki visszaadják. Miután pedig az alperesek képviselői bebizonyitották, hogy ezek a nevezett birtokokat már harmincz év óta leánynegyedi jogczimen kezükben tartják, visszautasitotta Béla király a felperest.
* Wenzel, XI. k. 444. l.*
Miután Béla az itéletet Hidvégen kimondta és Hidvég nevü helységet úgy Baranya-, mint Somogymegyében találunk, miután továbbá tudjuk, hogy a Győr nemzetség e két megyében birtokolt és István bánt szintén ezeknek birtokosai sorában találjuk, majdnem biztossággal mondhatjuk, hogy Ilsova és Rohocha e két megyének egyikében feküdt. (L. alább a Győr nemzetségnél.)
Hogy István 1258-ban csak czimzetes bán, több mint valószinü; igaz ugyan, hogy 1243 után a legközelebbi szörényi bán 1262-ben bizonyos István, de ez azért nem lehetett Csák fia, mert ő István trónörökös embere, holott majd meglátjuk, hogy a mi Istvánunk az öreg királynak és nejének leghivebb pártfogója. Az 1262-ik évi szörényi bán kétségkivül Csák nb. Máté fia István, V. Istvánnak későbbi tárnokmestere.
Kétséget nem szenved, hogy István bánunk az öregebb és ifjabb király között kitört viszályok alatt IV. Bélának rendithetlen hive maradt és ennek kifolyásaként kell tekintenünk, hogy 1264 márczius 9-ikétől kezdve megint a tényleges országnagyok sorában találjuk. Nevezett naptól kezdve 1265 szeptember 9-ig ő Mária királyné udvarbirája és Vasmegye főispánja.
* Hazai okmtár, VI. k. 132. l. (év nélkül); Wenzel, II. k. 167. l. (év nélkül, de 1265-re teendő; czimei: banus, comes castriferrei, iudex curie domine regine); VIII. k. 169. l.; Zalai okmtár, I. k. 45. l.; Zichy okmtár, I. k. 18. l. (év nélkül, de 1264 augusztus 15-ikére teendő).*
Meddig maradt e megyének főispánja, nem tudjuk; annyi bizonyos, hogy országbirói hivatalának fentartása mellett 1267 szeptember 15-ikétől 1269-ig Pozsonymegye főispáni székén találjuk.
* Fejér, IV. k. 3., 386., 437. ll.; Hazai okltár, 55. l.; Hazai okmtár, VII. k. 118. l., VIII. k. 96. l. (Tévesen 1264.); Wenzel, III. k. 157. l., VIII. k. 227., 235. ll.; Zalai okmtár, I. k. 51. l.* mely minőségben 1269-ben (és nem 1264-ben, a mint ezt Hazai okmtár, VIII. k. 96. l. mondja) magyar sereg élén I. Uros István szerb királyt fogságba ejtette.
Béla halála után már nem találjuk Istvánt a tényleges országnagyok sorában; udvarbiró lett helyette bizonyos Farkas, Pozsonymegye főispánja lett Monoszló nb. Egyed, mindketten Istvánnak kipróbált hivei. István bán birtokaira húzódott vissza, hol 1276 előtt meg is halt.
Birtokviszonyaira nézve csak annyit tudunk, hogy 1268-ban a vasmegyei Pereszteg mellett feküdt Neszdint kapta;
* Fejér, IV/III. k. 437. l.* de miután tudjuk, hogy a baranyamegyei Kórógyiakkal baja volt,
* Hazai okltár, 55.* valószinübb, hogy Neszdin azonos a Kórógyiaknak Somogymegyében fekvő Nezde nevü birtokával. Tudjuk továbbá, hogy egyetlen ismert fia,
Imre 1276 deczember 3-ikán, mint
Csák nb. István bán fia Baranyamegyében fekvő Koromszó nevü örökölt birtokát a Kórógyiaknak eladta;
* Wenzel, IX. k. 163. l.* hogy ez esetben valóban István bán, volt országbiróval és Pozsonymegye főispánjával van dolgunk, bizonyitja épen azon körülmény, hogy atya és fiu a Kórógyiakkal érintkezésben állott.
Koromszói birtokosokat találunk még 1338-ban is, pl. Péter fia Mihály fiait Jánost és Istvánt, Imrének esetleges utódait pedig nem ismerjük.
Van azonban ránézve még következő megjegyzésem:
1272 november 17-ikétől 1273 május 29-ig Somogymegye főispáni székén bizonyos
Imre ül,
* Fejér, V/II. k. 49. l. Hazai okltár, 65. l.; Hazai okmtár, VI. k. 193. l., VII. k. 138., 141., 144. ll., VIII. k. 148.; Wenzel, IV. k. 2., 27. ll., IX. k. 2., 3., 5., 11., 16., 34. ll., XII. k. 71., 80. ll.; Zichy okmtár, I. k. 33. l.* kinek családi hovátartozandóságát a rendelkezésünkre álló kútfőkből, mert azok csak puszta nevét és főispáni állását emlitik, nem tudjuk meghatározni. Ha azonban fontolóra vesszük, hogy ez Imre 1272 november 17-ikén, tehát ugyanazon napon lett Somogymegye főispánja, a melyen Pál országbiró fia Miklós, ki V. István alatt nem kapott országos hivatalt, mint erdélyi vajda, megint a tényleges országnagyok sorába lépett, – hogy e Miklós Csák nb. Imrének az unokafivére (hisz tudjuk, hogy Csák nb. István bán neje Pál országbiró nejének a nővére), – hogy ez Imre somogyi és baranyai birtokos, akkor tekintettel még arra is, hogy ez időből egyetlen egy más Imrét sem ismerünk, kire a somogyi főispánság ráillene: azt hiszem helyes uton járunk,
ha Imre somogyi főispánban Csák nb. István bán fiára ismerünk.
b) János, Hontmegye főispánja.Az 1299
* Fejér, VII/V. k. 502. l. és utána mások ez okiratot 1292-re teszik. Hogy e keltezés helytelen, már másutt bebizonyitottam; itt csak még egyszer akarom kiemelni, hogy tekintettel az országnagyok neveire és arra, hogy az 1298-ik évi országgyülésen a világi főrendek nem szerepeltek, jelen okmány keltezése megczáfolhatatlanul csakis 1299-re helyezendő.* július 29-ikén kiállitott okiratban, melylyel az országgyülésen összegyült egyházi és világi országnagyok Morosini Albertnek a magyar honosságot szavazzák, többiek között «Joannes filius comes Vntensis»-t is emlitik. Ez mindeddig ismeretlen személy. Meghatározására pedig a következők szolgálnak:
Bizonyos Csák fia János 1265-ben birtokos a nógrádmegyei Kútásó mellett.
* Wenzel, XI. k. 547. l.* III. András trónraléptével Baranyamegye főispánja;
* Wenzel, X. k. 415. l.* 1296 április 4-ikén az ország bárói sorában szerepel, anélkül, hogy a tőle elfoglalt hivatalt ismernők;
* Wenzel, XII. k. 585., 587. ll.* ugyanazon évi április 25-ikén megerősiti őt András király a neki már azelőtt adományozott, Hontmegyében fekvő Visk birtokában;
* Knauz, II. k. 387. l.* 1297-ben azt mondja róla a pápa (ki őt «Johannes Zat»-nak nevezi), hogy egynéhány főurral
együtt a pannonhalmi apátságot megtámadta s kárositotta;
* Wenzel, X. k. 273. l.* 1297 július 1-én királyi lovászmester.
* Wenzel, X. k. 264. l.* III. András halála után cseh Venczel pártját fogta, ki őt 1303-ban Visk birtokában megerősiti; az illető okmány Csák nb. Csák fia Jánosnak mondja.
* Fejér, VIII/I. k. 115. l.* 1311 július 6-ikán országbiró,
* Anjoukori okmtár, I. k. 231. l.* de nemsokára átpártolt Trencsényi Mátéhoz, kinek oldalán életét bevégezte. Hütlenségbe esvén, Károly király összes birtokait elkobozta és azokat 1324-ben az osztrák Harsendorfer Volfingnak adományozta.
* Anjoukori okmtár, II. k. 115. l.*
Miután ezek között a hontmegyei Visken kivül még az ugyanazon megyében fekvő Pereszlént és Szemerédet is találjuk és miután nála azon valóban ritkaság számba menő jelenségre akadunk, hogy az összes róla szóló okiratok, kivétel nélkül, őt mindig «Csák fiá»-nak nevezik: azon körülmény, hogy az 1299-ik évi okirat egy «Joannes filius...» honti főispánról szól, holott az összes többi főispánokat csak puszta saját nevökkel, nem pedig atyjuk megjelölésével nevezi, döntő.
Az 1299-ik évi honti főispán ezek szerint nem más, mint Csák nb. Csák fia János.
3. Csanád.
Véty udvarbiró-főispán és fia Tivadar nádor.Tudvalevő dolog, hogy II. András király azon okirata, melylyel 1222-ben a németrendnek a Bárczaságot adományozta, a záradékában megnevezett országnagyok miatt diplomatikai curiosum számba megy; vannak benne oly országnagyok felsorolva, kikről Andrásnak ez időből származó számos egyéb okiratainak egyike sem tesz emlitést és ennek az lett a következménye, hogy némelyek ennek alapján még az okirat valódiságát is kétségbevonták.
E záradéknak beható magyarázata tudtommal eddig még nincsen adva s épen azért megkisérlem ezt a jelen sorokban.
Egyik kimagasló kutatónk többi között azt mondja, hogy nehezen elfogadható dolog, miszerint ez ismeretlen emberek csak efemer szerepet játszottak légyen. Ez állitásnak van ugyan némi jogosultsága, de nem áll ez az őt megelőző feltételezésre nézve. Ha itt valóban egész idegen, sem azelőtt sem azután elő nem forduló személyekkel volna dolgunk, akkor annak a feltételezése, hogy ama bizonyos országnagyok nevei az illető okmányban el vannak ferditve, szintén nyerne némi valószinüséget; miután azonban e személyek nem ismeretlenek, egész más magyarázatot kell keresnünk.
Tudjuk, hogy a II. András és fia Béla között kitört családi viszályok 1222-ben igen heveny alakot öltöttek, és hogy mint minden palotaviszálynál, az ország két pártra, az öreg és az ifjabb király hiveire oszlott, kik egymással a hatalom elnyeréseért harczoltak. Ez áramlatok legszembetünőbb képét nyerjük akkor, midőn a váltakozó szerencsével egymás ellen harczolók hatalomra jutását az 1221 és 1222-ik évben kormányra jutottak révén elemezzük.
1221 végén és 1222 kezdetén a kormány főemberei: Bór-Kálán nb. Bánk országbiró, Ampod fia Dénes tárnokmester, Kán nb. id. Siklósi Gyula királynéi udvarbiró, Szakállos Mika Biharmegye főispánja és Szát nb. Miklós nádor, tehát mindnyájan oly emberek, kik András halála után részint börtönnel, részint számüzetéssel lettek megbüntetve és kiknek egyike Bánk, Gertrud királyné, Béla anyjának meggyilkoltatása részesének tartatott; szóval az 1222-ik év első kormánya tiszta András-párti.
Ennek bukása után a következő listára akadunk és ez épen a kérdéses okirat záradékában előforduló kormány;
Nádor:
Wetich fia Tivadar; országbiró:
Nána fia Pózsa; Bácsmegye főispánja:
Miklós; Pozsonymegye főispánja:
Tiborcz; Abaujvármegye főispánja:
Mihály fia Márton; Biharmegye főispánja:
Illés. Itt tehát már hiányzik Bánk, az András-féle irány legjellemzőbb alakja, de e kormány csak igen rövid ideig tudta magát fentartani, mert tagjai sorában valószinüleg még az öreg király hivei tulsulyban voltak; félreállt és helyette még 1222 második felében oly kormánynak adott helyt, melyben már Tomaj nb. Dénes (IV. Bélának első nádora), mint lovászmester, Miska fia
Salomo (Bélának 1213-ban mentője) mint szlavóniai bán,
Ratold nb. Gyula (Bélának vajdája) mint bihari főispán és
Buzád-Hahót nb. Buzád (Bélának kisérője Ausztriában) mint Pozsonymegye főispánja helyt kaptak. E lista világosan és behatóan mutatja a még 1222-ben beállott rendszerváltozást. Nemcsak hogy Bélának leghivebb emberei helyet kaptak az uj kabinetben, de annak egyéb tagjai között (Kán nb. Gyula nádor, Batisz országbiró, Csák nb. Demeter tálnokmester, ifj. Siklósi Gyula pohárnokmester, Szát nb. Miklós királynéi udvarbiró,) egyetlen egy sem volt, ki Gertrud meggyilkoltatása által kompromittálva lett volna; ez nyilván a fuzió kabinetje; ebből tehát megmagyarázható, hogy Tivadar nádorsága 1222-ben efemer is lehetett.
Kabinetje emberei nem épen ismeretlen alakok.
Miklós bácsmegyei főispánt – igaz – meg nem határozhatjuk ugyan, mert mellette akkoron még más Miklós nevü tisztviselők is szerepelnek, de alig szenvedhet kétséget, hogy Ugrin esztergomi érsek fivérével, Csák nb. Gedeczi Miklóssal azonos.
Tiborcz, a pozsonyi főispán, azelőtt szolnoki és bodrogi főispán, 1206-ban királynéi udvarbiró és Fejérmegye főispánja, 1213-ban mosonymegyei főispán.
Illés, a bihari főispán, biharmegyei birtokos, ki 1221-ben
Tiborczczal együtt András királytól a várföldek birtokviszonyait megvizsgáló bizottság tagjává lett kinevezve. Mihály fia
Márton úgy látszik már 1209-ben volt Abaujvármegye főispánja, biztossággal tudjuk, hogy 1223-ban Mosonymegye kormányzatát kapta.
Térjünk már most át a két főszemélyhez.
Ismerünk egy Tivadart, ki 1199-től 1200-ig Bodrogmegye főispánja, de 1200 után már nem szerepel és ennek következtében nem lehet nádorunkkal azonositni. De találjuk 1224-ben bihari 1225-ben mosonyi és 1233-ban abaujvári főispán minőségében. E szerint világos, hogy 1222 után még nem tünt el az országnagyok sorából. Már most az a kérdés, hogy honnan származott?
Bizonyos
Véty (= Weyceh) 1199-ben Csanádmegye főispánja,
* Hazai okmtár, V. k. 4. l.* ugyanazon évben pedig királynéi udvarbiró s Nyitramegye főispánja, mely minőségben 1200-ig találjuk.
* Hazai okmtár, II. k. 2. l.; Wenzel, XI. k. 73. l.* A Véty név (= Wechich = Wetich = Weyceh = Veyceh) valószinüleg a cseh Vojtech elferditése, mindenesetre pedig az okirattárainkban oly gyakran előforduló Wech, Weich, Wech módositása és akadunk erre valamint a Tivadar névre többi között az ősrégi, Dél-Magyarországban és Erdélyben birtokos Csanád nemzetségben is; igy pl. ismerjük 1256-ból Csanád nb. Tivadar fiát Ety-t (– Weyteh).
* Wenzel, VII. k. 431. l.* Annál világosabb és czélunkhoz vezető nyomokat pedig a következőkben találunk:
A pécsi káptalan tanusitja 1255 márczius 15-ikén, hogy
Nána fia néhai Pózsa comes leánya Lucia, Csanád nb. Véty fia Véty özvegye (relicta Wechsh filii Weich de genere Csanád) maga és fia, János nevében kinyilatkoztatja, hogy leánynegyedére, valamint anyjának, néhai Poch comes leánya, Erzsébetnek hozományi követeléseire nézve, elhalt atyjának, Pózsának fia Nána részéről teljesen ki lett elégitve.
* Wenzel, VII. k. 412. l.*
Miután most már tudjuk, hogy Véty fia Tivadar 1222-ben, midőn nádorságra jutott, országbiróul maga mellé Nána fia Pózsát vette, kézzel fogható,
hogy ezt azért tette, mert e Pózsának a leánya, Lucia, saját fivérének a neje, tehát sógornője volt. De létezett a két nemzetség között már azelőtt is sógorsági kapocs, amennyiben Tivadar nádor rokona,
Csanád nb. Pongrácz, Bór-Kálán nb. Kálán pécsi püspök nővérét (1183–1218) nőül vette.
Megkapjuk tehát a következő stemmatöredéket:
Bór-Kálán nb. I. Nána; Csanád nb. Véty; Pózsa országbiró 1222; Tivadar nádor 1222; Véty † 1255 előtt neje Lucia 1255; II. Nána 1255; János 1255; Fiak![images/1899-00xw55.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw55.jpg)
Ebből tehát következik, 1. hogy Tivadar nádor az ősrégi, tekintélyes és dusgazdag Csanád-nemzetség tagja, 2. hogy mert a Csanád-nemzetség Csanádmegyében számos birtoknak ura volt és 1199-ben Véty nevü csanádmegyei főispánra akadunk, ki 1199-től 1200-ig királynéi udvarbiró és Nyitramegye főispánja lett: a nádor atyja e Véty udvarbiró főispánnal azonos.
Pózsa országbiróról majd alább lesz szó.
4. Gutkeled.
«Fekete» Amádé utódai.A Gutkeled nemzetség egyik tagja, kiről csak azt tudjuk, hogy «Fekete» Amádénak hivták, Lothárd, Ampod és Amadé nevü fiukat hagyott hátra maga után, kik a Vasmegyében fekvő, a (felső-)lindvai várhoz tartozott lindvai földbirtokukat egyéb öröklött birtokaikkal együtt élvezték.
* Anjoukori okmtár, VI. k. 172. l.*
Lothárd, ki 1265 július 22-ikén a szolgagyőri várhoz tartozott Bős és Aportsuka nevü birtokokat királyi adományozás utján kapta
* Hazai okmtár. VIII. k. 98. l.* és kinek nyomait 1274 május 31-ig követhetjük,
János nevü fiut hagyott hátra maga után, ki legelőször 1319 szeptember 12-ikén merül fel és 1359-ben már nem él. E Jánostól származik a bősi és várkonyi Amadé család, melynek részletes története nem tartozik e sorok keretébe.
Ampod, kinek életéről mitsem tudunk, 1290-ben már nincs az élők között. Özvegye 1290 április 14-ikén még él. Bertalan nevü fián kivül egy «Finta» Ilona nevü leánya is volt, ki szintén 1290-ben szerepel.
Bertalan 1292 május 1-én a biharmegyei Bagamér és Selind nevü birtokok résztulajdonosa. Fia
István, kit már 1290-ben emlitenek, a Veszprémmegyében fekvő Marczaltőtől a
Marczaltői nevet viseli; előfordul 1341-ig. Özvegye 1350 április 29-én még szerepel. Két fia van:
Péter és
Miklós, kik már 1346 április 21-én müködnek. Péter, ki 1376-ig szerepel, folytatta a családot. Özvegyével 1398 augusztus 8-ikán találkozunk. Két fia volt:
Egyed deák és
János, kiknek elseje a családot folytatja. Neje 1406-ban Apollónia, a Pécz nb. Tamás fia Miklós özvegye. Jánosnak a neje pedig 1418-ban Péczi Miklós leánya Dorottya.
Fekete Amadénak hasonnevü fia
II. Amadé családjának kiváló tagja. 1271-ben a királyi bárók sorában emlittetik, a nélkül, hogy a tőle viselt hivatalt ismernők.
* Fejér, V/I. k. 156. l.* V. István halála után 1272 november 17-ikétől 1273 márczius 30-ikáig találjuk őt Vasmegye főispáni székén,
* Fejér, V/II. k. 49., 87. ll. (tévesen Domonkos). VII/III. k. 73. ll.; Hazai okltár, 66. l. Hazai okmtár, VI. k. 194. l., VII. k. 138. l.; VIII. k. 149. l.; Wenzel, IX. k. 2., 3., 11. ll., XII. k. 71. l.* de alig szenvedhet kétséget, hogy még 1273 április havában is főispán volt, miután tudjuk, hogy a vasmegyeiekkel együtt magát akkor a csehek elleni hadjáratban kitüntette. Hogy már 1273 május 12-ikén Monoszló nb. Gergely a vasmegyei főispán, annak az a magyarázata, hogy e Gergely – mint alább látni fogjuk – Amadéval sógorságban állott és hogy ez utóbbi valószinüleg önkénytesen adott helyet az eddig kegyvesztett rokonnak, mert hogy Amadé az udvar kegyéből ki nem esett, bizonyitja IV. László, midőn neki IV. Béla, V. István és saját uralkodása alatt szerzett érdemeinek elismeréseül a Vasmegyében lévő (Felső-)
Lindva nevü királyi várt 1275 deczember 10-ikén adományozta,
* Wenzel, XII. k. 143. l.* sőt azt is találjuk, hogy röviddel ez adományozás előtt, 1275 nyarán megint vasmegyei főispán,
* Fejér, V/II. k. 209., (tévesen 1274) 259., 397. ll. (tévesen 1277.) Hazai okmtár, VI. k. 210. l., VIII. k. 179. l.* 1276-ik év november havában Zalamegye főispánja.
* Wenzel, XII. k. 174. l.* Innen tul elvesztjük a nyomát. Hogy valamikor nádor lett volna, a mint ezt egy Anjoukori okmány állitja,
* Anjoukori okmtár, II. k. 77. l.* nincs bebizonyitva. Halálozási évét nem ismerjük.
1286 június 18-ikán arról értesülünk, hogy IV. László Amadé fia néhai Amadé hü szolgálatait tekintetbe vévén, ennek összes birtokait
özvegye és árva gyermekei számára megerősiti.
* Wenzel, IX. k. 443. l.* Gyermekei közül azonban csak az egy Miklós ismeretes.
Özvegye még 1332 február 9-ikén életben van. Nevezett napon tanusitja a veszprémi püspök, hogy néhai Miklós bán anyja a somogymegyei Ság nevü birtokának plébánosát egyházából kikergette.
* Anjoukori okmtár, II. k. 580. l.*
Miklós legelőször 1292 május 1-én tünik fel, midőn rokonával, Ampod fia Bertalannal a biharmegyei Bagamér és Selind birtokokat határoltatja.
* Hazai okmtár, III. k. 41. l.* 1307-ben zalamegyei birtokos; 1310 május 5-ikén Héder nb. Henrik bánt képviseli bizonyos somogymegyei birtokügyben;
* Anjoukori okmtár, I. k. 139., 203. ll.* 1313-ban
megkapja Monoszló nb. Egyedtől, rokonától, hagyományozás utján a Somogymegyében fekvő Ropolyt,
* Knauz, II. k. 677. l.* de miféle rokonságban álltak egymáshoz, nem tudjuk; a legnagyobb valószinüség a mellett szól, hogy Miklós anyja Egyednek a nővére, s igy volna magyarázható, hogy II. Amadé 1273-ban Egyed fivérének, Gergelynek, tehát sógorának helyet csinált. 1316 május 26-ikán már a királyi bárók sorában foglal helyet, de tisztségét nem ismerjük;
* Anjoukori okmtár, I. k. 395. l.* 1317 február 24-ikén megkapja a királytól a Somogymegyében levő Berény, Dencs és Osztopán birtokokat; ugyanazon évi május 22-ikén Baranya- és Bácsmegye főispánja; 1318-ban Sopronmegye főispánja, mely minőségben a lázadó Güssingi Andrást legyőzte.
* Anjoukori okmtár, I. k. 395., 425., 428., 490. 627. ll. II. k. 77. l.* Ennek elismeréseül megkapta 1322-ben a szlavóniai báni méltóságot, melyet a Soproni és komáromi főispánsággal együtt 1325 május 28-ig tartott.
* Anjoukori okmtár, II. k. 8., 77., 93., 117. ll.; Hazai okmtár, III. k. 76. l.; Fejér, VIII/II. k. 324., 337., 565. ll. Soproni okmtár, I. k. 105. l.* Midőn Károly király 1323 márczius 29-ikén számára a somogymegyei birtokokról szóló adományát átirja, az adományos érdemei közül a következőket sorolja elő:
Kezdetben a Güssingiek hive volt, de azután ott hagyta őket és felkarolta a király ügyét; a macsói vár elfoglalására menesztett magyar hadseregnek a Száva folyónál az által tett nagy szolgálatot, hogy Uros szerb király embereit, kik a magyarok átmenetelét meg akarták akadályozni, megtámadta és ez által a sereg átkelését lehetővé tette; megtette aztán a magáét Macsó elfoglalásában is. Legyőzte a lázadó Güssingi Andrást és osztrák társait, kik közül hat előkelő főtisztet (Stadeckert, Wildungsmauert és másokat) fogságba ejtett; Csák nb. Máté halála után ő volt az első, ki a lázadó területét átlépvén, még mielőtt a király odajött volna, Máté várait, Apponyt, Groghot, Privigyét és Bajmóczot saját erejéből elfoglalta.
* Anjoukori okmtár, II. k. 69. l.*
1325 május 28-ikán megkapja a királytól a Győrmegyében fekvő
ikrényi birtokot és akkor ő tényleges bán, soproni és komáromi főispán.
* Fejér, VIII/II. k. 562., 565. ll.* Halála évét nem ismerjük, de miután biztosra vehetjük, hogy az érdemdus ember haláláig a tőle viselt hivatalok birtokában maradt és 1325 után többé rá nem akadunk, jogosan feltételezhetjük, hogy még 1325-ben meghalt.
Tekintélye oly nagy volt, hogy azt rokonaival szemben is érvényesitette. A családi birtokokat saját magának tartván, azoknak rengeteg jövedelmeit egymaga élvezte, mig Ampod és Lothard fiai csak Marczaltőt birták. Halála után az összes még fel nem osztott családi birtokok fiára
Miklósra szálltak át, ki atyja tekintélyének oltalma alatt a felosztást szintén eltudta halasztani.
E Miklós zálogba veszi 1341 augusztus 16-ikán Hetesi Leo özvegyének a somogymegyei
Jnke nevű faluban levő birtokrészét. 1343 október 6-ikán pedig a Gyovád nembeliektől
Paczcza és
Dezseda nevü somogymegyei birtokaikat száz márka denárért örök áron megveszi.
* Anjoukori okmtár, IV. k. 125., 374. ll.* 1343 után elvész a nyoma.
Hogy fiatal korban meghalt, onnan következtetendő, hogy két zsengekoru fiut,
Jánost és
Amadét hagyott maga után és hogy özvegye,
Margit még egyszer férjhez ment.
* Anjoukori okmtár, VI. k. 172. l.*
Miután Lothárd unokái 1346 október 29-ikén az ellen tiltakoztak, hogy Miklós bán fiának, Miklósnak birtokai, melyeket még fel nem osztottak, Nagymartoni Pálnak adományoztassanak,
* Hazai okmtár, I. k. 192. l.* világos, hogy Miklós 1346-ban halt meg.
Margittal és kiskoru fiaival legelőször 1347 július 29-ikén találkozunk.
* Anjoukori okmtár, V. k. 109. l.* 1347 szeptember 29-ikén a zalamegyei letenyei vámot Béczi Mátyásnak engedik át.
* Zalai okmtár, I. k. 466. l.* 1348-ban – akkor már
Ropolyi Miklós özvegye – bagaméri birtokát a váradi püspöknek engedi át, melyért a gömörmegyei Gyirmótot és a baranyamegyei Szentmiklóst kapja.
* Fejér, IX/VI. k. 37., 38., 39. ll.* 1354-ben Margit már az Ákos nb. Miczk bán fia Ákosnak a neje, mire Ampod és Lothárd utódai Felső-Lindva felosztását kérték.
* Anjoukori okmtár, VI. k. 172. l.*
János és Amadé 1354 után alig fordulnak elő. János 1356 május 1-én Németi nevü somogymegyei
birtokát Sági deák Jánosnak engedi át,
* Anjoukori okmtár, VI. k. 450. l.* de ez a róla szóló utolsó egyenes hir. Amadéről egyáltalában már mitsem hallunk. 1359 május 7-ikén pedig olvassuk,
* Hazai okmtár, II. k. 104. l.* hogy Miklós bán fia Miklós fia János magvaszakadta folytán birtokait Várkonyi János fiai kapták.
Fekete Amadé utódainak nemzedékrendje az eddigiek szerint tehát a következő:
Gutkeled nb. Fekete Amadé; Ropolyiak; Lothárd 1265–1274; Ampod † 1290 előtt neje 1290; Amadé 1271–1276 † 1286 előtt 1271, 1273, 1275-ben Vasmegye főispánja 1276-ban Zalamegye főisp. neje 1286–1332; János 1319 a bősi és várkonyi Amadé-család őse; Bertalan 1290–1292; «Finta» Ilona 1290; István 1290–1341 neje 1350; Miklós 1286–1325 szlavoniai bán, Sopron-, Bács- és Komárommegye főispánja; Gyermekek 1286; Péter 1346–1376 neje 1398; Miklós 1346; Miklós 1341 † 1346 neje Margit 1347–1354 (2-ik házasságban Ákos nb. Ákos neje); deák Egyed 1397 neje Apollónia 1406; János 1398 neje Pécz nb. Péczi Dorottya 1418 folytatják a Marczaltői családot; János 1347– 1356 † 1359 kör. m. n; Amadé 1347–1354![images/1899-00xw56.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw56.jpg)
5. Győr.
a) A Kéméndiek, Gyulaiak és Patfiak elei.Keszői
* Latinul «Simon de Keza», melynek alapján a krónikást «Kézai Simon»-nak nevezzük. Világos, hogy a «Keza» ez esetben a latinizált helységnévnek az ablativusa és hogy a «Keza» nem más, mint a számtalan, mai napság «Kesz» vagy «Keszi»-nek nevezett helységnek latinra forditása. Igen, csakhogy ezek a helységek a forrásokban kivétel nélkül «Kezeu» «Kezv» vagy «Kezw» alakban fordulnak elő és igy helyes kiejtésük szerint «Kesző»-nek veendők, miből viszont az következik, hogy «Kézai» helyett a krónikást «Keszői»-nek kell vennünk.* Simon krónikás mondja: «Ezután jöve be Lébényi Pót, kit más néven Ernistusnak neveztek. Ez sok vitézzel jött Magyarországba; tőle veszi eredetét Konrád, altenburgi gróf.»
Turóczi János krónikás másitotta e leszármaztatást, a mennyiben szerinte Altenburgi Konrád 1028 és 1030 között Magyarországban mint II. Konrád német király követe járt volna. Fia Erneszt, Magyarországban letelepedvén, Salamon és Gyécsa királyoknak követeként Henrik császárhoz és más uralkodókhoz járt, minek az lett a következménye, hogy a német «Bote» (= küldöncz, követ) mint «Both» hozzá és utódaira ragadt, melyből később a «Konth» név fejlődött.
Keszői Simon előadása hitelesebb, csakhogy belőle többet nem tudunk, mint azt, hogy az ő idejében élt Altenburgi Konrád egy jövevény nemzetség sarja, mert az Erneszt és Poth névnek összefüggését sehogy sem tudjuk kibetüzni. Biztossággal tudjuk, hogy Magyaróvári (= Ungarisch-Altenburg) Konrád a
Győr nemzetség ivadéka s hogy Lébény tényleg e nemzetség birtoka volt. A mi a nemzetség nevét illeti, mondhatjuk, hogy annak Győr városához semmi köze nincs; a valószinüség a mellett szól, hogy neve (Geur, Jeur, Yeur) a György névvel valami összeköttetésben volt és hogy egyik legrégibb képviselője a német középkorban (de még ma is) divó «Botho» nevet viselte, melyet magyarosan Pot vagy Patnak vettek. Biztos továbbá, hogy a nemzetség legrégibb birtokai az ország nyugati részének két pontjára, Moson- és Somogymegyére mutatnak reá.
Úgy látszik azonban, hogy III. Istvánnak azon
Konrád nevü nemese, ki 1172-ben a Győrmegyében fekvő Hecse, Sisó (ez mindenesetre a győrmegyei határon levő komárommegyei Csicsó) és Ménfő birtokokat a szentmártoni apátságnak adományozta,
* Fejér, II. k. 186. l.* szintén a Győr nemzetség tagja. Az adományozás idejében nejéről és neposairól szól.
A nemzetség legrégibb tagjai
I. Sándor és
I. Szerafin, kikről csak azt tudjuk, hogy a mosonmegyei
Lébény tulajdonosai voltak. Egyenes utódaik – úgy látszik – nem voltak, mert Lébény haláluk után a koronára szállt, mely azt másoknak adományozta, kiktől vétel utján ismét másokra szállt, végre megint a koronára szállván, III. Béla és Imre király kezében maradt mindaddig, mig Imre a nemzetség néhány tagjának ujból vissza nem adta.
* Fejér, III/I. k. 59. l.*
E másik ágnak az ős bizonyos
István, kiről nevén kivül mit sem tudunk, de kitől kezdve
már szakadatlan genealogiai lánczolatot füzhetünk, Saul, (II.) Sándor, I. Csépán, I. Bothó és (I.) Mór nevü fiakat hagyott hátra maga után.
I. Saul, ki a papi pályára lépett, 1183-ban királyi főjegyző; 1188-tól 1190-ig csanádi püspök, 1192-től 1202-ig kalocsai érsek; 1188-ban mint választott csanádi püspök királyi jegyző is. Meghalt 1202-ben. Szeplőtlen életével annyira elnyerte az általános elismerést, hogy II. András róla 1208-ban mondja, hogy «szent és büntelen életének érdemei alapján Isten és emberek előtt érdemdus lőn». Érdemei mindenesetre előmozditották családjának előremenetelét, mert – mint majd meglátjuk – összes testvérei kiváló állásokat foglaltak el.
Sándor, ki a «
Kubech» (Göbecs?) melléknevet is viselte, kiváló hadvezér volt és mint ilyen, részt vett azon hadjáratban, melyet Imre király 1202 őszén a bolgár uralkodó ellen a Morava mentében inditott.
* Fejér, III/I. k. 62. l. V. ö. Pauler, a magyar nemzet története az Árpádházi királyok alatt, II. k. 32. l.* Az itt kivivott érdemek elismeréseül megkapta Imrétől a Mosonmegyében fekvő Bán és Sásony nevü birtokokat. 1207-ben Mosonmegye főispánja,
* Fejér, III/I. k. 47. l.; Wenzel, VI. k. 315. l.* mely minőségben Lébényben a Szent-Jakabról nevezett benczés apátságot kezdte alapitani, de az alapitás bevégezte előtt már 1207 és 1208 közöt halt meg, miután az alapitandó apátságnak fennebbi két birtokát hagyományozta.
Rajka nevü mosonmegyei birtokát pedig, melyet II. Andrástól kapott, oldalrokonainak hagyta. Fiai nem voltak.
Fivére
I. Csépán 1199-től 1200-ig Sopronmegye főispánja;
* Fejér, II. k. 348., 365. ll.; Hazai okmtár, II. k. 2. l., V. k. 4. l.; Knauz, I. k. 161. l.; Wenzel, XI. k. 73. l.* 1200-tól 1202-ig nem akadunk rá mint országnagyra, minek valószinüleg az akkortájt Imre és András közt kitört viszályok voltak az oka; 1202-től 1204-ig azonban ismét Sopronmegye főispánja.
* Fejér, V/I. k. 293. l.; Soproni okmtár, I. k. 6. l.; Wenzel, I. k. 92. l.* II. András trónraléptével megkapta 1205-ben a bácsmegyei főispánságot, mely minőségben 1206-ban a nádori méltóságot kapta. Mindkét állásban 1209-ig találjuk,
* Fejér, III/I. k. 47., 59. ll., III/II. k. 467. l.; VII/I. k. 193., l. (kelet nélkül); Knauz, I. k. 194. l.; Wenzel, I k. 98. l., VI. k. 315., 320., 325., 334. ll. XI. k. 106. l. Zimmermann-Werner, I. k. 10. l.* mely évben a Tomaj nb. Tiba keze által megöletett. Halálának közelebb részletei ismeretlenek. Tiba a büntetés elől Magyarországot elhagyta, mire birtokai Csépán fivérére, Bothóra szálltak, ki azoknak egyikét 1216-ban Tiba rokonának Petenek eladta.
* Hazai okmtár, VI. k. 11. l.* Csépán szerzett birtokai közül a Mosonmegyében fekvő
Balogd (=Pfingsmark) és
Szombathely (=Fertőfő-Szombathely=Nezsider), továbbá a Pozsegamegyében feküdt
Lesnica és
Racessan ismeretesek, melyeket II. András adományozásából kapott; a két utóbbit a templomosoknak hagyományozta.
* Wenzel, VI. k. 333. l., XI. k. 105. l.*
Nejét nem ismerjük. A krónika mondja, hogy egy előkelő származásu magyar hölgy, kivel Meráni Bertold, Gertrud királyné fivére el volt jegyezve, Csépánnak a neje.
Egyetlen fiát ismerjük:
II. Csépánt, kinek életéből csak annyit tudunk, hogy a Csák nb. Demeter (országbiró és tálnokmester) leányát nőül vette és hogy fiutódok hátrahagyása nélkül halt meg. 1232-ben tanusitja t. i. a budai káptalan, hogy azon 600 márkát, melyet Demeter veje érdekében kiadott, annak rokonai István és Bothó visszafizették, a mennyiben Mosonmegyében fekvő csunyi (=schandorfi) birtokukat felperesnek átengedték.
* Wenzel, VI. k. 509. l.*
I. Bothó 1199- és 1201-ben mosoni, 1203-ban temesi, 1205-ben pozsonyi, 1206 óta megint mosoni főispán; 1209-ben követi I. Csépánt a nádorságban és a mosoni főispánságban, mely két állást 1212-ig tartott és mely alatt 1211-ben a Halics ellen vonult magyar hadseregnek fővezére volt; 1213-ban kevei főispán. Utoljára ráakadunk 1217-ben, midőn a heiligenkreuzi apátságot mint királyi pristaldus a legéntói birtokba statuál.
* Fejér, III/I. k. 207. l.*
1221-ben megjelenik Bothó nevű fia a győri káptalan előtt és előadja, hogy atyja az ausztriai szentkereszti apátságnak,
melynek confratere volt, a Nyulas melletti Sásonyban őt illető birtokrészt hagyományozta.
* Wenzel, I. k. 182. l.* Úgy látszik tehát, hogy 1221 táján halt meg.
* Nevét a Mosonmegyében még most is létező Pocz-Neusiedel és Pátfalu nevü helységek őrizték meg. Az előbbi nem más mint a német Poth’s Neusiedel = Pothnak a Nezsiderje.*
1208-ban I. Csépánnal és István nevü unokaöcscsével
együttesen a lébényi apátságnak Sándortól kezdeményezett alapitását bevégezte; ugyane tájt Rómába utazott.
* Hazai okmtár, VI. k. 8. l.* Ugyanazon évben megkapja András királytól a Mosonmegyében fekvő
Chof nevü birtokot,
* Wenzel, VI. k. 324. l.* az osztrák-magyar határon a Sár folyó mentén. Éppen e fekvése miatt s azért, mert «Csof» vagy «Csuffalva» nevü helységet Mosonmegyében nem találunk, az 1208 évi «Chof»-ot a jelenleg Ausztriában fekvő
Hof-fal veszem azonosnak, mely pl. 1233-ban «
Hubi» néven Bothó nádor fia tulajdonát képezi. 1209-ben megveszi a Gáta és Felzurány mellett fekvő
Csalló-t.
* Wenzel, VI. k. 334. l.* 1210-ben megkapja András királytól a győri várból kihasitott
Ujfalu-t, az ugyanazon várhoz tartozó
Novákot és a mosonyi várhoz tartozó
Réti és
Kemnye nevü birtokokat.
* Wenzel. VI. k. 334., 341. ll.* Feleségét nem ismerjük. Tudjuk azonban, hogy 1214-ben a mosonyi várjobbágyoktól a mosonmegyei
Nyulas-on néhány telket vásárolt.
* Fejér, III/I. k. 101. l.; Wenzel, VI. k. 372. ll.*
Gyermekei közül egy fiut, II. Bothót és három leányt ismerünk. Igaz ugyan, hogy a győri káptalan 1221-ben, midőn az ausztriai apátságnak tett alapitványáról bizonyságot tesz, Bothó
fiairól is tesz emlitést, de mi csak egyet ismerünk és úgy látszik, hogy fiai vagy utódok hátrahagyása nélkül haltak meg, vagy hogy a káptalan a többesszámot csak megszokásból használta.
Egyik leánya
Erzsébet, a
Bór-Kálán nb. Nána fia
Pózsá-hoz ment férjhez, ki 1222-ben országbiró lett. Erzsébet 1255 előtt halt meg, mire férje Héder nb. Héder leányával második házasságra lépett. Erzsébettől született neki Nána nevü fia és Lucia nevü leánya, ki Csanád nb. Véty-nek a neje.
* Wenzel, VII. k. 412. l.*
Egy másik leánya,
Éty fia Pálhoz ment férjhez, ki később országbiró, Fejér és Zalamegyének főispánja lett. Nővére pedig Csák nb.
István-nak a neje, ki az évek folytán szörényi bán, csanádi főispán, királynéi udvarbiró, Vas- és Pozsonymegyének főispánja lett.
1258-ban fellépett Bothó nádor unokaöcscsének fia, Óvári Konrád azon kivánságával, hogy a nádor e két leánya ilsovai és rohochai birtokukat
* A legnagyobb valószinüség a mellett szól, hogy e két helység a baranyamegyei (most verőczemegyei) matucsinai vár tartozékaihoz tartozott. Találunk ugyanis 1472-ben egy Jalsavafolyást és 1489-ben egy (úgylátszik elferditett) Rokovicz nevü helységet Baranyamegyében; mindketten a matucsinai vár tartozéka; (v. ö. Csánki II. k. 493. és 520. l.) Lásd különben még a függeléket.* mint őt illető örökös jószágot neki visszaadják. Miután azonban István bán, mint nejének képviselője, Miklós fia Aba és Achilles fia Mátyás (valószinüleg a baranyamegyei Okori család tagja) a másik alperes képviseletében kimutatták, hogy nevezett nők a vitás birtokokat már 30 év (tehát 1228) óta leánynegyedi illetőség czimén kezükben tartják, Béla király felperest 1258 szeptember 21-ikén kelt itélete alapján pervesztesnek nyilvánitotta.
* Wenzel, XI. k. 444. l.*
II. Bothó, ki 1221-ben atyjának alapitványáról bizonyságot tesz, csak birtokos minőségében szerepel. 1231-ben tanuságot tesz arról, hogy néhai atyja egy mosonyi kúriát a lébényi apátságnak adományozott.
* Wenzel, VI. k. 496. l.* 1232-ben pöre volt bizonyos Móricz fia Péterrel, ki azt állitotta, hogy Bothó Ausztriából segitségére jött emberekkel pordányi várát (Sopronmegyében) megrohanta. Bothó bebizonyitotta ártatlanságát, mire őt a király nevezett évi november 18-ikán felmentette; Péter úgy boszulta meg magát, hogy Bothónak mosonmegyei (jelenleg Ausztriában fekvő)
hofi és m
annesdorfi birtokait pusztitotta, minek következtében 1233-ban 200 márka birságra elmarasztaltatott.
* Wenzel, VI. k. 506., 529. l.* 1232-ben még azt is olvassuk róla, hogy rokonával, Istvánnal együttesen Csák nb. Demeter követelését (l. f.) kielégitette. 1233 után már nem akadunk nyomára. Hogy egyenes utódok hátrahagyása nélkül halt meg, bizonyitja azon körülmény, hogy rokona Konrád 1258-ban a Bothó nádor leányainak leánynegyed czimén kiadott birtokokat visszakövetelt. Valószinü az is, hogy az, a mit Béla király 1240-ben Bothó nádorról mond, nem a nádorra, hanem fiára vonatkozik. Azt mondja t. i. hogy Bothó nádor Sásony harmadrészét a
Fertő melletti földdel az ausztriai szent-kereszti apátságnak, a birtok két más harmadrészét pedig unokaöcscsének, Istvánnak hagyományozta.
* Fejér, IV/I. k. 197. ll.* Már most feltünő, hogy a nádor, miután fia volt, e birtokot nem ennek, hanem fivére fiának hagyta; a nagyobb valószinüség tehát a mellett szól, hogy itt II. Bothóról van szó.
Miután már most látjuk, hogy Csépán és Bothó utódai már az első nemzedékben kihaltak, jogosan kimondhatjuk, hogy a nemzetségnek ezen ága
I. Mór utódjaiban találta későbbi képviselőit.
I. Mór a nemzetség Somogymegyében lévő birtokain tartózkodhatott,
* Több mint valószinü, hogy azon Both, ki 1193-ban (Knauz, I. k. 143. l.) Segesd és Sarkad táján birtokolt, Mór fivérével, Bothó nádorral azonos.* mert Somogymegyében találjuk. Miután pedig tudjuk, hogy a szlavóniai bánok többnyire a drávavidéki megyékben, különösen Somogy- és Baranyamegyében birtokoltak, biztosra vehetjük, hogy azon Mór ispán, ki 1181 február havában «az egész tengermellék szorgos gondviselője» és III. Béla parancsából Zárában biráskodott,
* Kukuljevic, Cod. dipl. Croat, II. k. 117., 118. ll.* nem más, mint Győr nb. I. István fia I. Mór.
1193-ban a somogymegyei Besenyő táján birtokos;
* Knauz, I. k. 144. l.* azontul nem akadunk többé nyomára, 1208-ban már nem élt.
Egyetlen ismert fia,
II. István 1208-ban merül fel, midőn Bothó és Csépán nevü nagybátyáival együttesen a lébenyi apátság alapitását II. Andrással megerősitteti. 1232-ben II. Bothóval együttesen Csák nb. Demeter követeléseit elégiti ki. 1239-ben már nem élt. Két fia volt: II. Mór és I. Konrád.
II. Mór 1239-ben merül fel legelőször, midőn fivérével együttesen sásonyi birtokát az ausztriai szent-kereszti apátságnak adományozta.
* Wenzel, II. k. 98. l.* 1247-ben Baranyamegyében fekvő Saulfölde nevü ősi birtokát Fábián fiainak Marczell és Andrásnak, hü szolgálatainak elismeréseül adományozza,
* Wenzel, VII. k. 247. l. Az illetők utódait a következő nemzedék-töredék ábrázolja:Fábián; Marcell 1247; András 1247–1276; István; Marcell 1298; Lőrincz 1298; Miklós 1298; Jakab 1298.
* de ez a róla szóló utolsó hir.1252-ben már nem él. Nevezett évben tanusitja a győri káptalan, hogy Vekhard leánya, István fia Mór özvegye, jelenleg Héder nb. Dénes fia Hedrik neje, az atyjától Mórhoz vitt menyasszonyi hozományért, Mór fivére Konrádtól 20 márkával, (a jelenleg Pozsonymegyében fekvő)
Zselyi nevü földdel és több szolgával ki lett elégitve;
* Hazai okmtár, VI. k. 75. l.* ebből pedig kézzelfoghatólag kiderül, hogy II. Mórnak fiutódai nem voltak.
II. Mór halála után I. István utódaiból már csak az egy
I. Konrád volt hátra, kire tehát a nemzetség ez ágának összes birtokai rászálltak. Hatalmas főur, ki vagyonának és hatalmának öntudatában életének nagy részét hatalmaskodásokkal és pörökkel töltötte, belenyult azonban az ország ügyeinek folyásába is.
Felmerül 1239-ben és 1247-ig mindig csak fivérével együtt tesznek róla emlitést. 1252 óta ő a család egyetlen képviselője. Viselt-e ez időben országos hivatalt? nem tudjuk; tény, hogy IV. Béla királynak kegyében állt, mert 1257 szeptember 9-ikén arról értesülünk, hogy a zseliczi Szent-Jakab-monostor népeitől szedendő s a királyi pénztárba folyó összes adókat neki, a monostor kegyurának adományozta.
* Fejér, VII/V. k. 322. ll.* De a viszonyok nem sokára megváltoztak. 1260-ban királyi pohárnokmester volt, mely minőségben felségsértést követett el, a mennyiben Ottokár cseh király osztrák seregét Mosonmegyén keresztül bocsátotta, ennek segitségével magyar földet pusztitott, hamis pénzgyártásra adta magát és magyar birtokait Ottokártól hübérként átvette. Büntetésül elvette tőle Béla összes mosony- és pozsonymegyei birtokait, köztük
Magyaróvárt és a lébényi apátság kegyuraságát. Konrád, hogy elvesztett birtokait visszakapja, már most István trónörökös karjaiba dőlt, ki atyjával kibékülvén, keresztülvitte, hogy Konrád 1263 végén az azalatt Aba nb. Lőrincz tálnokmesternek adományozott birtokokat visszakapta.
* Wenzel, VIII, k. 51. l.* 1266-ban megveszi
a Mosonmegyében feküdt
Csernye birtokot;
* Wenzel, VIII. k. 157. l.* vissza is kapta lassanként az egyéb tőle elidegenitett birtokot, pl. Alsásonyt, melyet Béla király,
midőn ennek követségében egyszer István trónörököshöz utazott és ennél hosszabb ideig tartózkodott, Czekény mosonyi alispán fiainak, Bálint és Balázsnak adott és Fertőfő-Szombathelyt, melyet Béla a mosonyi várhoz visszafoglalt vala.
* Wenzel, VII. k. 1. l. és Hazai okmtár, VI. k. 160. l., VII. k. 134. l., mely utóbbinak rubruma a keltet tévesen 1271 körüli időre teszi. Wenzelből (X. k. 452 l.) tudjuk, hogy Alsásonyt miképen vesztette el Konrád, de azt is, hogy még Béla visszaadta neki; a Hazai okmtárból (VII. k. 134. l.) pedig hogy Szát nb. Konrád győri főispán, ki a hatvanas évek közepén hivataloskodott, az ügy megvizsgálásával volt megbizva, miből tehát következik, hogy a visszaadás még a hatvanas években történt.* Bélával történt kibékülése után – úgy látszik – már nem viselt közhivatalt; a róla szóló okiratok mindig csak birtokviszonyairól szólnak.
1272 április 2-ikán megerősíti őt V. István a baranyamegyei
Kopács és mosonmegyei
Novák birtokában, melyeket még Bothó nádor (utóbbit 1210-ben; Wenzel, VI. k. 342. l.) kapott és mely utóbbit Béla király akkor, midőn Istvánhoz átpártolt, tőle elvett vala.
Wenzel, VII. k. 419., 421. II. (mindkét okirat kelet nélkül).*
István halála után birtokperei nagy sora veszi kezdetét. 1273 szeptember 1-én történt, hogy Osl nb. Herbert
potfalvi birtokát megrohanta és ottan nagy kárt okozott;
* Wenzel, XII. k. 696. l. A birtok eredetileg néhány besenyő tulajdona volt, kiknek magvaszakadtán András király egy részét Bothó nádornak, másik részét a nádor hű emberének, Rátnak adta. Eredeti neve Chedusföld vagy Lod... földe volt, melyet Rát később Potfalvára változtatott; ma Pátfalu = Prodesdorf (Wenzel, X. k. 454. l.)* 1276-ban pöre van a Kán nb. Gyula fia Siklósi Miklós ellen a baranyamegyei
Zethke miatt;
* Hazai okmtár, VI. k. 162. l., kelet nélkül. A keltezés azon alapszik, hogy az okmányban megnevezett Ladi Albert, Okori Achilles 1276-ban emlittetnek. (Wenzel X. k. 455. l., XII. k. 186. l.)* ugyanazon évben a zseliczi apáttal a somogymegyei
Basal birtok határjárására nézve egyezkedik;
* Wenzel, X. k. 432. l., kelet nélkül; a keltezés az előbbiben előadottakon alapszik.* 1279 január 20-ikán megkapja a Buzát-Hahót nb. Herbertnek Vasmegyében fekvő
páczodi jószágát, mert Herbert egyik birtokát pusztitotta;
* Hazai okmtár, VI. k. 229. l.* 1282 április 25-ikén parancsolja Habsburgi Albert, Ausztria és Styria kormányzója Stadecker nevü emberének, hogy Altenburgi Konrádnak a tőle jogtalanul elfoglalt
Nezsidert visszaadja;
* Hazai okmtár, VI. k. 464. l., év nélkül. A keltezés azon alapszik, hogy Habsburgi Albert csak 1281 májusában lett kormányzó és 1282 végén már Ausztria uralkodója.* 1279-ben visszaszerzi a Mosonmegyében fekvő
gesztenczei és
városbalogdi birtokokat,
* Hazai okmtár, VI. k. 251. l.* miről alább lesz szó; 1282-ben magkapja IV. Lászlótól a mosonyi királyi vám egy részét, mert az ország nyugati határán fekvő egyik birtokán oly erődöt épitett,
* Wenzel, XII. k. 355. l.* mely a határt az osztrák megrohanások ellen védelmezte, mely utóbbi körülménynyel mindenesetre az osztrák Stadecker esete összefüggésben volt; ugyanazon évi november 6-ikán elmarasztalják Lőrincz volt nádor fiát, Keményt, hogy Óvári Konrádnak és fiának
Jakabnak 300 márkát fizessen, melynek biztositékául Keménynek egynéhány baranyamegyei birtokát felperesek javára lefoglalták;
* Wenzel, XII. k. 372. l.* 1284 február 6-ikán visszakapja királyi parancs folytán Mosonmegyében fekvő nováki birtokát, melyet Héder nb. Hedrik fia János haláláig erőszakosan lefoglalva tartott;
* Hazai okmtár, VI. k. 301. l. E János kétségkivül azon Hedriknek a fia, ki 1252-ben Ii. Mór özvegyének második férje volt.* ugyanazon évi augusztus 30-ikán visszakapta a Somogymegyében feküdt és mások által elfoglalt
gyarmati birtokát.
* Hazai okmtár, VI. k. 357. l. (év nélkül, de mivel IV. László 1284-ben az országgyülés miatt több hónapig Szegeden tartózkodott, 1284-re helyezendő.)* 1288-ban két elzálogositott birtokát, a veszprémi
Patvásárát (a mai Papvásárja pusztát) és a zalai
Nosztrej-t (a mai Nosztor pusztát) mely utóbbi már 1208-ban a család birtokában volt, visszaakarta váltani, de mivel Péter veszprémi püspök emberei a kitüzött határnapon meg nem jelentek, az ügyet elhalasztották. Péter meghalt, mire az ügy utódjának, Rád nb. Benedek püspök kezébe került, ki alatt 1290 október 10-ikén ujabb tárgyalásra utasittatott.
* Wenzel, X. k. 459. l., XII. k. 474. l.; v. ö. Zalai okmtár, I. k. 85. l.* 1290 táján megerősiti
őt László király a győrmegyei
szentmártoni és
serki birtokban, melyet Kis Herbert mosonyi polgártól szerzett; 1295-ben a baranyamegyei Németieken ejtett erőszakoskodások fejében pénzbirságot fizet, de ugyanazon évi november 8-ikán visszakapja a baranyamegyei
Geresd-et, melyet András király másnak adott;
* Wenzel, X. k. 186. l., XII. k. 577. l.* ugyanazon (1295.) évi november havában
Olaszi, Hasságy és
Heder (a mai Hidár) nevü baranyamegyei birtokai közt
Szentaga nevü birtokából bizonyos részt a tőle alapitott szentlászlói páloskolostornak adományoz.
* Hazai okmtár, VIII. k. 356., 360. ll. Bár az adománylevelet még pohárnokmesteri pecsétjével ellátja, mégis kérdés, vajjon 1295-ben e méltóságot viselte-e? valószinübb, hogy még 1260-ik évi pecsétjét használta, mely évben még pohárnokmester volt.* 1296-ban megujult a Lőrincz nádor fia Keménynyel már évek előtt kezdett czivakodása; ez alkalommal Kemény Konrádnak
Kéménd, Lak, Gyula, Hasságy, Palkonya, Gerecz (2),
Csér, Kátoly, Petre, Balogd, Gönczel és
Toposz nevü baranyamegyei birtokain garázdálkodott.
* Hazai okmtár, VII. k. 250. l.; Wenzel, X. k. 211., 212. ll.*
1296-ban somogymegyei gyarmati birtokát Dezső nevü rokonának adja el; 1298-ban a baranyamegyei
Saulfölde nevü birtokát azon Marczell és András utódainak engedi át, kik ennek egy részét II. Mórtól már 1247-ben kapták;
* Wenzel, XII. k. 624. l.* 1299-ben beiktatják őt Lőrincz nádor fia Keménynek Baranyamegyében fekvő permányi birtokába.
* Hazai okmtár, VI. k. 450. l. v. ö. Wenzel, XII. k. 642. l.*
Egyéb birtokviszonyaira nézve még a következők emelendők ki:
1. 1298 vagy 1299 július 11-ikén a pesti országgyülésen arról panaszkodik, hogy Nána fia János a somogymegyei
nágócsi birtokát feldulta.
* Wenzel, X. k. 458. l.*
2. Gesztenczére nézve egy, Jakab nevü fiához intézett és egynéhány mosonymegyei birtokának megszerzésére vonatkozó kelet nélküli levélben azt mondja, hogy vele együtt
Szentivánt is megszerezte; Szentiván különben is
Szombathelylyel (Gönczel mellett) Csépán nevü nagyatyjának lett adományozva; világos azonban, hogy itt csak I. Csépán nádorról lehet szó, mert Konrád nagyatyja nem Csépán, hanem I. Mór.
3.
Rosenfeld ősi birtoka, mely Szát nb. Miklós nádor idejében elidegenittetett; atyja (II. István) azonban visszaszerezte.
4.
Secundus-Teleki ősi birtoka, melyen valamikor Secundus fia Tivadar nevü tisztje élt és örökös hátrahagyása nélkül meghalt.
5.
Szentmárton Izsó mosonyi várjobbágyé,
Serk pedig mosonyi várföld volt. Birtokosainak magvaszakadása után Béla király mindkettőt Herbertnek és Gosza nevü vejének adta, kitől ő a király beleegyezésével vásárolta.
* Wenzel, X. k. 452–454. ll. A levél mindenesetre 1279 után lett irva. V. ö. Wenzel, XI. k. 605. és XIII. k. 493. l.*
1302 november 11-ikén már nem él.
Özvegye, kinek nevét nem ismerjük, 1302 november 11-ikén emlittetik.
* Hazai okmtár, VII. k. 346. l.*
Két fia volt: Jakab és III. István és két leánya, kiknek egyike Katalin.
Névleg ismeretlen
leánya Sinister (Balog) Miklós volt tálnokmester fiához, Györgyhez ment férjhez, de többet nem tudunk felőle mint azt, hogy Stefánia nevü leányt szült, ki 1302-ben Osl nb. Beled fia Miklósnak az özvegye.
* Anjoukori okmtár, I. k. 35., 37. ll.*
Katalin már 1313 július 3-ikán
Ratold nb. Kővágóörsi Miksának a neje; de úgy látszik, hogy már 1302 november 11-ikén is az volt, mert Miksa e napon kijelenti, hogy Óvári Konrád fia Jakab ellen sem Konrád özvegyét, sem ifjabbik fiát nem fogja képviselni. 1313 július 3-ikán Katának pöre volt fivérével Jakabbal, melyet az alperes meg nem jelenése miatt elhalasztottak; a pör, mely Katának leánynegyede és anyjának hozománya körül forgott, egészen 1315 január 17-ikéig huzódott a nélkül, hogy közelebb mozzanatait ismernők.
* Anjoukori okmtár, I. k. 318., 325., 327., 336., 337. ll. Hazai okmtár, VII. k. 346. l.*
III. István, kit 1302 november 11-ikén először emlitenek, 1305-ben fivérével együtt a baranyamegyei Bodmériekkel egyezkedik; 1313 november 30-ikán arról értesülünk, hogy a fivérek atyai birtokaikat még fel nem osztották és hogy István haraggal telve bátyját elhagyta; utoljára
emlitik 1314 márczius 29-ikén.
* Anjoukori okmtár, I. k. 336. l.* Esetleges utódaira az eddig közzétett kutfőkben nem akadtam.
I. Jakab, ki 1282 november 6-ikán merül fel, 1285-ben Lőrincz nádor fia Keménynyel a
Kiskéménd és
Gyula nevü birtokain utóbbi által elkövetett károsodás ügyében egyezkedik. Az ellenségeskedések nagy mérvüek lehettek, mert Jakab ellenfelének fogságába is került, melyből csak száz márka váltságdij mellett tudott kiszabadulni. 1288-ban megveszi Baranyamegyében a
hazugdi birtokot. 1290 október 10-ikén Mosonymegye főispánja; 1299-ben ő is a zseliczi monostor kegyura.
* Wenzel, IX. k. 435. l., X. k. 452., 459. ll., XII. k. 372., 476., 577. ll.; Hazai okmtár, VI. k. 338. l. v. ö. Fejér, VI/II. k. 233. ll.* Nővérével Katalinnal folyt pörét már ismerjük.
1311 július 6-ikán «
Hasságyi» néven szerepel;
* Anjoukori okmtár, I. k. 231. l.* 1314 július 25-ikén még él; 1315 január 13-ikán azonban már csak fiai emlittetnek, kik atyjuk pörét – bár még zsenge koruak voltak – átvették. Ebből tehát következik, hogy Jakab 1314 végén meghalt.
* Anjoukori okmtár, I. k. 354., 377. l.*
Neje
Ilona, a
Kán nb. Siklósi Miklós leánya 1336 április 29-ikén az atyai birtokból neki járó leánynegyedét öregebb fiára ruházza át.
* Anjoukori okmtár, III. k. 274. l.* Miután Óvári Konrád 1298 május 24-ikén Siklósi Miklós fiatal fiát Gyulát, Ilona fivérét rokonának (cognatus) nevezi,
* Wenzel, XII. k. 624. l.* biztosra vehetjük, hogy fia Jakab akkor már Ilonának férje volt.
I. Jakab egy
Csála nevü leányt és
I. Miklós és
II. Konrád nevü fiukat hagyott hátra maga után.
Egy Fejérnél közölt oklevél szerint a zseliczi monostor apátja 1320-ban arról tanuskodik, hogy Miklós mester és fiai: Konrád és
Noe ez évben monostornak bizonyos szabadalmakat adtak.
* VIII/II. k. 275. l.* Úgy látszik, hogy ez adat téves. Igaz ugyan, hogy Miklós és fiai Konrád és Noe itt a monostor kegyuraiként szerepelnek, de azokat egyetlen egy más forrás sem ismeri. Valószinü, hogy itt Jakabnak Miklós és Konrád nevü fiairól van szó.
Csála alig volt hét éves, midőn a szerecsen származásu Hajsza, Misza nádor fivére akkor, midőn III. András utolsó éveiben (1298–1300) Baranyamegyében hatalmaskodott, őt a gyermekkorát élő Jakabbal, Misza nádor fiával erőszakosan eljegyezte. Ez az eljegyzés perre adott okot.
Az esztergomi érsek 1318 augusztus 25-ikén felhatalmazta a pécsi püspököt, hogy – mert az eljegyzés Csála szüleinek beleegyezése nélkül, Hajsza kényszeritésére jött létre – Csálának engedélyt adjon rá, hogy bárkivel egybekelhessen. Az arra kitüzött tárgyalási napon (1319 július 2-ikán) az anyjával megjelent Csála kijelentette András valkói főesperes előtt, hogy midőn teljeskoruvá lőn, sem hallgatag, sem nyiltan nem egyezett bele az eljegyzésbe; sőt valahányszor csak emlitették előtte az ügyet, óvást emelt ellene; de még jegyesét, a ki eljegyzése után mindjárt messze vidékre ment, nem is ismeri közelebbről. Ennek alapján a fenti napon az eljegyzést egyházilag érvénytelennek nyilvánitották. A vőlegény azonban nem elégedett meg ezzel az itélettel, hanem tovább folytatta perét jegyese ellen. A legutolsó, a mit erről az ügyről tudunk, az, hogy a két fél 1320 január 13-ikára tüzte ki az uj tárgyalási napot és hogy Csála s rokonai 1319 deczember 21-ikén Dámián sói prépostot és Lőrincz kéméndi plébánost jelölték ki e per biráiul. Ez ügy további mozzanatai ismeretlenek.
* Anjoukori okmtár, I. k. 481., 518., 537. ll.* Ki lett Csála férje, nem tudjuk.
I. Miklós és
II. Konrád, kik 1315 január 17-ikén merülnek fel, hosszu ideig együttesen szerepelnek. Kiskoruak lévén, Güssingi János felhasználta az alkalmat, hogy (1315 táján) baranyamegyei birtokaikat elfoglalja, de 1316 május 26-án visszakapták. E birtokok a következők:
Kéménd vár, Hasságy, Thobold, Hedi (ma Hidor), Olasz,
Gyula, Nyomja, Petre, Gerecz. 1319 június 12-ikén
Szederkény, Papd és
Kovácsi baranyamegyei birtokaiknak Szentemágócs nb. János baranyai főispán által történendő megvásárlása ellen tiltakoznak. 1329 február 9-ikén Derzs fiaival, Péterrel és Miklóssal a zseliczi monostor kegyuraságára vonatkozó jogaikat szabályozzák.
* Fejér, VIII/III. k. 358. l. Ugyanezen okmány Fejér, VIII/II. k. 249. l. is van közölve, de «1320» kelettel. Miután azonban csak Derzs fiairól van szó, Derzs pedig 1320-ban még élt, az 1329 kelet helyesebb.* 1335 körűl Baranyamegyében
fekvő
iváni birtokuk zálogba adása ellen tiltakoznak; 1339 deczember 5-ikén megkapja Miklós, ki most már a «
Kéméndi» nevet viseli, anyjának leánynegyedi illetősége czimén a baranyamegyei
Kápolnás-Sári és
Tőtös nevü zálogos birtokot; 1341 deczember 14-ikén megkapja e birtokot örök joggal; 1354 október 6-ikán már Miklós fiai
II. Jakab és
I. Mihály is szerepelnek; 1355 november 5-ikén II. Konrád fiai:
II. Miklós, János és
Jakab emlittetnek; mellettük még II. Jakabnak harmadik fia:
László is, és ezek kivétel nélkül a Kéméndi nevet viselik.
* Anjoukori okmtár, I. k. 377. (hol II. Konrád helyett tévesen áll: Jakab), 395., 502., 519., 520., 547., 565., 568., 616. ll., III. k. 168., 274., 616., 621. ll., IV. k. 175., 416., ll. V. k. 167., 437. ll., VI. k. 242., 387., 407. ll.*
1384-ben azonban találjuk, hogy I. Miklós fia Mihály már a
Gyulai nevet viseli. Neje
Eufémia, a néhai Iváni Simon leánya és fiai
Mihály és
István megkapják ez évben Hanczkótól a hevesmegyei Ivánt és a borsodmegyei Tilajt.
* Fejér, X/III. k. 15. l.* Eufémia még 1420 márczius 2-ikán él, miután Geszti János özvegyével együtt hosszu ideig a Bátmonostoriakkal pörösködött.
* Zichy-okmtár, V. k. 493. l., VI. k. 400., 593. ll.*
1415 február 20-ikán tanusitja a nádor, hogy
Kéméndi István fiai Benedek és
János,
Gyulai Jakab fiai Frank mester és
Path, továbbá
egy másik Gyulai Path fiai Kelemen és
István ellen pört folytatnak, mely, mert Gyulai Kelemen Boszniában Hervoja herczegnél időzik, elhalasztatik.
1450-ben pedig arról értesülünk, hogy néhai
Gyulai Frank fiai Ferencz és
László a tolnamegyei Máré vár és tartozékainak elfoglalása miatt Bátmonostori Töttös Lászlót perbe idézik, mert Márénak egyik fele nagyanyjuk, Csúzai Pál özvegye révén őket illeti.
* Zichy-okmtár, VI. k. 336. l., IX. k. 254. l.* E Gyulai László 1450-től 1455-ig Baranyamegye főispánja is.
Ebből tehát látjuk, hogy a Gyulaiak mellett a család egyik ága még a Kéméndi nevet is viselte s hogy ez, miután Kéméndiekre még 1500-ban is akadunk, ez ágnak állandó neve maradt.
A Gyulaiak, kiknek Frank és Path nevü tagjai kétségkivül II. Jakabnak a fiai (Frank és István a XV. század kezdetén Baranyamegye alispánjai) két ágra oszlottak: a Gyulaiakra és a gyulai Pathfiakra; az utóbbiak (filius Path, Path dictus) vagy II. Jakabnak Path nevü fiától vagy a másik Path fiaitól Kelemen és Istvántól származnak; nem áll tehát azon állitás, hogy a gyulai Patfiak «a XIII. század elején élt Pot nádor ivadéka».
* V. ö., Dr. Csánki Dezső, Magyarország földrajza a Hunyadiak korában, II. k. 537. l.* Megczáfolhatatlanul be van bizonyitva, hogy Botho (=Poth) nádor összes birtokai Óvári I. Konrádra mentek át és hogy ennek utódainál, a Kéméndieknél és Gyulaiaknál maradtak, és miután már most tudjuk, hogy ezek között két Poth nevü tag a családot folytatta, mi sem természetesebb, hogy egyiknek vagy másiknak utódai a gyulai Pathfi nevet vették fel.
És ezzel a Győr nemzetségnek egyik főágát – miután három családnak belőle történt kiágazását elértük – elhagyhatjuk.
Nemzedékrendi táblája az eddigiek szerint a következő:
I. István; I. Csépán † 1209 nádor és főispán; Sándor 1202–1207 mosonyi főispán; I. Bothó 1199–1217 nádor és főispán – 1214; Saul 1183–1202 csanádi püspök és kalocsai érsek; I. Mór 1181–1193 † 1208 előtt tengermelléki kormányzó; II. Csépán † 1233 előtt – Csák nb. Demeter leánya; II. István 1208–1232 † 1239 előtt; II. Bothó 1221–1232; Erzsébet † 1255 előtt – Bór-Kálán nb. Pózsa országbiró 1222 † 1235; Leány 1228–1258 – Éty fia Pál országbiró; Leány 1228–1258 – Csák nb. Istv. szörényi bán. udvarbiró; II. Mór 1239–1247 – Weckhard leánya 1252; Óvári I. Konrád 1239–1299 pohárnokmester – 1302; I. Jakab † 1314 – Kán nb. Siklósi Ilona 1298–1336; III. István 1302–1314; Leány – Sinister Miklós fia György; Katalin 1302–1313 – Ratold nb. Kővágóőrsi Miksa 1302–1313; I. Miklós 1315–1356; Csála 1318–1319 eljegy. Misza nádor fia Jakabbal; II. Konrád 1315–1356; II. Jakab 1354 folytatja a családot; I. Gyulai Mihály 1354; László 1355 folytatja a családot; II. Miklós 1355; János 1355 folytatják a családot; III. Jakab 1355; II. Mihály 1384 – Iváni Simon leánya Eufémia 1384–1420; III. Mihály 1384; István 1384![images/1899-00xw58.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw58.jpg)
Mielőtt a nemzetség még hátra lévő ágaira áttérnénk, még a következő személyeket kell emlitenünk, kiket az Óváriak rokonaiknak neveznek a nélkül, hogy e rokonság közelebb fokát ismernők:
a) Saul érsek 1199 január 8-án, kedves rokonának, György lovagnak (strenuus miles), a csehországi Lhota nevü helységben Szent-György tiszteletére épitett egyháza számára búcsúlevelet állit ki, melyet Palmbergi Milico Dániel prágai püspök megerősitett.* Fejér, II. k. 562. l.* Alig tévedünk, ha e csehországi Györgyöt Saul anyai rokonának tartjuk.
b) Midőn I. Csépán, I. Botho és II. István 1208-ban a lébényi monostornak adományozott birtokokat felsorolják, emlitik, hogy egy bizonyos révet Pongrácz és János nevü rokonaik beleegyezésével adtak.* Fejér, III/I. k. 61. l.* A «consanguinei» kifejezés éppen úgy alkalmazható az atyai, mint az anyai rokonokra, de itt is nagyobb a valószinüség, hogy csak sógorsági viszonyról van szó.
c) Midőn Gertrud királyné 1213-ban a szentmártoni apát bizonyos birtokügyében itél, (a birák között Bothó volt nádort is találjuk) határjárással a «magistrum M. virum discretum nobilem et honestum ex genealogia Geuriensi ortum» bizza meg.* Wenzel, I. k. 133. l.* Ez utóbbi szokatlan (úgy látszik csak egyetlen egyszer előforduló) megjelölés arra enged következtetni, hogy M. mester «a győrmegyebeli nemzetségekből való ember», de nincs is kizárva, hogy a Győr nemzetség sarja.
b) Endes utódai.Bizonyos
Endes 1217 előtt drávántuli birtokos.
Endes fia Péter Atha fia Endestől (kinek Pózsa nevü fivére van) 1217-ben a Somogymegyében fekvő
Basal birtokot veszi meg.
* Fejér, III/I. k. 221. l. Wenzel, XI. k. 153. l.* Endes fivére
Péter 1231 előtt halt meg, mire birtokai három leányára szállt. Egyikök a
Monoszló nb. Makariás viczebánnak a neje; végrendeletében a drávamelletti Novákit, Szent-Mihályt és Szélkőt Tamás nevü fiára hagyta; nővére
Cséva egy Ivánka nevü fiut hagyott maga után; a harmadiknak,
Jécsának szintén Ivánka nevü fia volt, kinek halála után Monoszló nb. Tamás a Jécsára esett birtokokat: Novákit, Szentmihályt, Veretnyét és Basalt is kapta.
Endes fia Benedek ezeket még azzal toldta, hogy Tamásnak és fivéreinek
Lankócz, Nigaslaj és
Balazse-t
* E Balázse birtokot a Győr nb. Szerdahelyiek kezében is találjuk.* is hagyományozta.
* Wenzel, XI. k. 229. l.*
Endes fia Péter 1231-ben még drávamelletti birtokos;
* U. ott.* kétségkivül ő Endesnek azon fia, kitől a pannonhalmi apátság a somogymegyei
Gamás helységben két jobbágyot kiváltott.
* Wenzel, II. k. 23. l.* Hogy Endes (=Endus) az András vagy Endre név röviditése, bizonyitja az, hogy a Győrmegyében feküdt Kóny tulajdonosa 1220-ban Endus fia Péter és hogy ugyanaz 1228-ban mint Endre fia Péter emlittetik.
* Wenzel, I. k. 250. l., VI. k. 407. l., XI. k. 158. l.* Miután magvaszakadt, fentebbi Győr nb. Péterrel nem azonos. Péter további nyomaira a következő adatok vezetnek:
a) 1243 május 14-ikén tanusitja Béla király, hogy Apor comes a Somogymegyében fekvő zselicz-szentjakabi monostornak (melyet 1061-ben Otto somogyi főispán alapitott és melynek kegyurasága egy ideig a királyok kezében volt) kegyuraságát bitorolta, mire őt a Győr nemzetség tagjai:
Saul mester,
Dezső, Konrád és
mások bepörölték; a pörnek az lett a vége, hogy Apor a kegyuraságot a Győr nembelieknek hagyta.
* Fejér, IV/I. 294. ll.*
b) 1258-ban a zselicz-szentjakabi monostor következő kegyurai szerepelnek:
1.
Péter fia Csécsényi Konrád. (Csécsény győrmegyei helység.)
2. E Péter unokája («nepos», lehetne esetleg Péter unokaöcscse is):
Dezső comes fia György.
* Wenzel, II. k. 309. l.*
3. 1258 táján tanusitja a székesfejérvári káptalan, hogy a Győr nemzetség alább nevezett tagjai a Somogymegyében fekvő,
Lak, Betlen, Szöveszla és
Bajon nevü birtokokat, melyeket Sándor szánai főispán és fivére Majs tálnokmester zálogban tartottak, ezeknek elörökitik; tagjai pedig a következők:
1.
Saul soproni főesperes.
2.
Csécsényi Péter comes.
3.
Konrád, Borsodmegye főispánja.
4.
Dezső fia György.* Hazai okmtár, VI. k. 96. l.*Miután pedig tudjuk, hogy a győrmegyei Csécsény a Győr nb. Szerdahelyi családé volt,
* Csánki, III. k. 547. l.* biztosra vehetjük, hogy az 1245 és 1258-ban itt felsorolt személyek a zseliczi monostor kegyurasága révén a nemzetség somogyi ágából valók és hogy ennek következtében – Saul főesperes kivételével – Endes fia Péter a közös ősök; az 1258-ban szereplő Csécsényi Pétert e Péter fiának, Konrád borsodi főispán fivérének vehetjük. Még a Majs és Sándorral való összeköttetésük is rokonsági kapocsra vezetendő vissza, a mint ezt a következő tábla mutatja:
Ismeretlen; Endes; Péter † 1231 előtt; Péter; Leány – Monoszló nb. Makáriás; Dezső; György 1258; Konrád Borsodmegye főispánja; Péter (?); Vénis – I. Majs nádor; Majs tálnokmester; Sándor Szánamegye főispánja.![images/1899-00xw59.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw59.jpg)
II. Csécsényi Péterről és Konrád borsodi főispánról többet nem tudunk; Dezső fia György azonban még elő fog fordulni.
Péter fia Dezső vagy I. Derzs György nevü fián kivül t. i. még egy II. Derzs nevü fiut is hagyott hátra, ki 1296 február 14-ikén Óvári Konrádtól annak somogymegyei Gyarmat nevü birtokát vásárolta. Mindkét fivér családokat alapitott.
I. György utódai.Midőn Óvári Konrád 1276-ban Tancs fia János baranyamegyei birtokossal bizonyos hatalmaskodása ügyében egyezkedett, János kezeseként többiek között
György fia: Szentadorjáni György és
fia Konrád is szerepel.
* Hazai okmtár, VI. k. 224. l.* 1302-ben pedig kijelentik
Szenterzsébeti (=Almamelléki Zsitk)
Ábrahám fia László és
Szentadorjáni György fia Szeján, a
Győr nemzetségnek somogymegyebeli tagjai, hogy
Basal nevü birtokukat, melyet
közös ősük, Endes fia néhai Péter szerezte és melyet a Ratold nemzetség néhány tagjai elfoglaltak, az utóbbiaktól visszakapták.
* Anjoukori okmtár, I. k. 45., 46. ll.* Ebből tehát látjuk,
hogy az 1258-ban előfordult György utódai 1302-ben Somogymegyében a Szenterzsébeti és a Szentadorjáni családokat képviselték, minek bizonyitékául az is szolgál, hogy a somogymegyei Adorjántelkét a Szerdahelyiek (Derzsfiak) birták.
* Csánki, II. k. 585. l.* Ábrahám leszármazását Györgytől izenként nem ismerjük; Szeján (=Zehanus, Zayhanus, Zelianus),
az 1276-ban előfordult Györgynek a fia, Konrádnak a fivére.
Volt pedig Szejánnak még egy más fivére is: 1282-ben Dezső fia Derzs mellett még
György fia Pózsa is a zseliczi monostor kegyura, mely minőségben Majtai Majtának a monostor földjének egy részét engedik át. György fia Pózsa 1299-ben is a monostor kegyura; utoljára ráakadunk 1305-ben, midőn a Győr nemzetség többi tagjaival egy közelebbről ismeretlen ügyben Güssingi Henrik bán előtt szerepel.
* Anjoukori okmtár, I. k. 92. l.; Fejér, V/III. k. 133. ll., VI/II. k. 233. l.*
Szenterzsébeti László, ki 1305-ben szintén Pózsával együtt fordul elő, kétségkivül a család folytatója, de egyenes közvetlen utódait nem ismerjük. Előfordul ugyan 1335-ben és 1343-ban László fia Szenterzsébeti Ábrahám,
* Anjoukori okmtár, III. k. 165. l.; Zichy-okmtár, II. k. 65. l.* de mivel ez mindig csak szabolcsi ügyekben szerepel, nem hihető, hogy a somogymegyei család sarja.
Találjuk azonban 1350-ben
Győr nb. Szenterzsébeti Pál fia Jánost,
* Wenzel, XI. k. 154. l.* ki Endes fia Péternek Basalról szóló 1217. évi vevési levelét a pécsi káptalannal átiratja.
Szenterzsébeti Mihály fia György özvegye és
fiai Jakab és Mátyás 1364 április 26-ikán a pécsváradi konvent előtt bizonyos várkonyi malom felét eladják. Emlitik
Szenterzsébeti Ágoston fiait is: Tamást és Hippolitot.* Zichy-okmtár, III. k. 230. l.*Szenterzsébeti Péter fiai György és
Péter és
Szenterzsébeti Pál fia Gergely Somogymegyében lévő
keszői vagyis
kilenczi birtokukat 1390 június 28-ikán Pál szent-demeteri plébánosnak zálogba adják. Péter fia György 1397 július 8-ikán Baranyamegyében tanu.
* Károlyi okmtár, I. k. 439. l.; Zichy-okmtár, V. k. 40. l.*
Szentadorjáni Szeján 1304 január 21-ikén Óvári Jakabbal Tétén nb. Pekri Lőrinczczel kibékül; 1305-ben nemzetségének már fentjelzett ügyében részt vesz; 1309 május 1-én beleegyezik abba, hogy Óvári Jakab a folyó évre a zseliczi monostor kegyuraságával járó ügyeket vezesse; 1318 május 1-én Somogymegyei szolgabiró; 1318 után elvész a nyoma.
* Anjoukori okmtár, I. k. 72., 92., 174., 466., 600. ll.*
1321 február 22-ikén emlittetnek ugyan Zayhan comes fiai mint pozsegamegyei birtokosok,
* U. ott. 600.* de mi biztossággal csak
egy fiát ismerjük:
Konrádot, ki 1346 november 30-ikán mint a nádor kiküldöttje, rokonainak, a Szerdahelyiek osztályozásánál közremüködik;
* Anjoukori okmtár, IV. k. 639. l.* 1351 márczius 16-ikán pedig a somogymegyei
Csöszfalva miatt a Bátmonostoriak ellen folytatott perben halasztást kap.
* Zichy okmtár, II. k. 447. l.*
2. Derzs utódai.II. Derzs, kivel már 1282-ben találkoztunk, 1309-ben a zseliczi monostor kegyuraságának vezetését Óvári Jakabnak engedi át; ugyanazon évi július 21-ikén a somogyi Szent-Egyed-monostor apátjának bizalmas embere,
* Knauz, II. k. 602. l.* 1314-ben a somogymegyei
Válus birtokosa.
* Csánki, II. k. 654. l.* 1321 márczius 7-ikén a somogymegyei
Szentmiklóson lakik.
* Zichy okmtár, I. k. 191. l.*
Két fiát ismerjük: Pétert és Miklóst.
Péter, ki 1320-ban felmerül és 1321 márczius 7-ikén a somogymegyei
Hajmáson lakik,
* U. ott. v. ö. Fejér, VIII/II. k. 174. l.* 1324 május 6-ikán a király kardhordója, mely minőségben nevezett napon a somogymegyei
Csoknyát királyi adományul kapja.
* Anjoukori okmtár, II. k. 133. l.*
1346 november 30-ikán fivérével az összes családi birtokokat véglegesen felosztván, a következőket kapja:
Péterfalva, Ivánkafalva, Hajmás, Ledegeres, Szentmiklós, Válus, Hasságy, Kisfalud, Enizd, Litarág, Szentlászló, Kárán, Kesefalva, Füz, Nyirakol, Ravaszd, Nemcsér, (ezek mind Somogymegyében feküdtek),
Csehi, Azarjás, Rád, Kengyel (Baranyamegyében), mig a baranyamegyei
Bita-Kun-Péterföldet közösen birják.
* Anjoukori okmtár, IV. k. 639. l.* Utoljára emlitik 1348 augusztus 13-ikán, midőn arról van szó, hogy a margitszigeti apáczáknak sámodi birtokát el ne foglalja.
* Anjoukori okmtár, V. k. 220. l.* Hogy nyilvános hivatalt viselt volna, arról nincs tudomásunk, de előkelő embernek kellett lennie, mert 1342 június 25-ikén az országbirók sorában helyet foglal.
* Anjoukori okmtár, VI. k. 23. l.*
1355 deczember 20-ikán már nem él és akkor
Mihály nevü fia emlittetik, kiről még tudjuk, hogy 1356-ban a zseliczi monostor kegyura.
* Anjoukori okmtár, VI. k. 414., 415. ll.; Fejér, IX/II. k. 545. ll.*
II. Derzs fia
Miklós, ki 1320 január 12-ikén felmerül és 1321 márczius 7-ikén a somogymegyei
Bát-on lakik,
* Zichy okmtár, I. k. 175., 191. ll.* 1342 május 26-ikán hű szolgálataiért Baranyamegyében a Szaporcza mentén birtokot kap; ugyanazon évi június 25-ikén a bárók között foglal helyet; 1335-ben
Szerdahely és
Tornócz között a pálos-kolostort alapitja.
* Fejér, VIII/IV. k. 136. l.*
1346-ban a családi vagyon felosztása alkalmával a következő birtokokat kapja:
a) Somogymegyében:
Szerdahely, Feketetó, Surján, Pálfalva, Gerencze, Daragonya, Ondos, Csokna, Tóti, Lófő, Sárd, Karatna, Karácsonkuta, Kökényesfő, Keresztúr, Szerenka, Gercze, Keményfalva, Hasságy, Olasztelek, Bát; b) Baranyamegyében:
Szerdahely, Csepel, Lak, Kelemenfalva és
Tésenfát.
1351-ben kezdődnek a Kán nb. Siklósiakkal folytatott pörei. 1355 deczember 20-ikán visszaadja nekik Tésenfát, Szomorfalvát és Pálit; 1356 május 2-ikán pedig arra esküszik, hogy Siklósi Pál és István megöletésében része nincs;
* Anjoukori okmtár, V. k. 509. l. VI. k. 413., 415., 451. ll.* ez egyuttal az utolsó róla szóló hir.
Egy leánya volt és két fia:
III. Derzs és
György; utóbbi 1335-től 1355-ig atyja és fivére ügyében részt vesz. Miklósnak ismeretlen leánya 1346 november 30-ikán már a Kán nb.
Siklósi Miklósnak a neje.
* Anjoukori okmtár, IV. k. 642. l.* E Miklós 1351 július 14-ikén már nem él, és miután ezen napon fivéreinek bizonyos birtokai Derzs fia Miklós javára lefoglaltatnak, világos, hogy a fentemlitett pörök e házasságból eredtek.
III. Derzs, ki 1335-ben felmerül, 1356-ig atyjának összes ügyeiben részes, és kinek további pályáját egyelőre nem követjük, két fiut hagyott hátra maga után: Pétert és Mártont.
Péter, ki a
Korom melléknevet viselte, részt vett az Erzsébet és leánya Mária elfogatásakor kitört lázadásban, minek az lett a következménye, hogy Zsigmond őt összes birtokaitól megfosztotta. 1408 június 5-ikén már nem élt.
* Károlyi okmtár, I. k. 546. l.*
Neje
Anna, a somogymegyebeli Oroszi László nejének Klárának nővére, 1411 november 6-ikán már nem élt. Azon napon előadja nővére, hogy Anna halála után Szerdahelyi Márton volt bán és neje az elhaltnak bizonyos ékszereit magához vette és hogy ezeket a bántól visszaköveteli.
* Zichy okmtár, VI. k. 156., 196. ll.*
Egy fiát ismerjük:
Jánost, kinek Zsigmond király, Szerdahelyi Ders Márton volt tálnokmester kérésére – kinek e János a frater patruelisa, egyszer frater paternalisa is – 1408 június 5-ikén az atyai birtokokat visszaadja.
* Károlyi okmtár, I. k. 546. l.* 1408-ban ugyanezen
Szerdahelyi Korom Jánosnak a következő birtokai vannak: Szerdahely, Irefalva, Feketetó, Surján, Gerenczevölgy, Bát, Zarm, Csoknya és Sárd.
* Csánki, II. k. 696. l.*
Az eddigi irodalomban azt találom, hogy Derzs fia Miklós fia Jánostól származik – Imre nevü fia révén – a Szerdahelyi Imrefi család. Ez állitás a következő kiigazitásra szorul.
1. II. Derzs fia Miklósnak – mint láttuk – csak Derzs és György nevü fiai voltak; János nevü fiát nem ismerjük.
2. III. Derzs fia Péter fia Korom János 1408-ban oly birtokokat tart kezében, melyeket 1346-ban III. Derzs atyja Miklós kapott.
3.
Szerdahely «
Csepel»
János fiai Imre és
Dancs Szerdahelyi Derzs (fi) Mártonnal együttesen 1425-ben a zselicz-szentjakabi apátsággal szemben oly birtokokra tartanak jogot, melyek (pl. Gerencze, Pálfalva, Surján, Deregenye, Feketetó) 1346-ban szintén III. Derzs atyjának kezében voltak.
* U. ott, 696., 697. ll.*
Ha már most fontolóra veszszük még, hogy 1346-ban Csepel is Miklósé volt és hogy úgy «Korom» János, mint «Csepel» János III. Derzs fia Mártonnal mindig érdekközösséget vall: akkor – azt hiszem – kézzel fogható: hogy «
Korom»
János és «
Csepel»
János egy és ugyanazon személy és hogy a Szerdahelyi Imrefi és Szerdahelyi Dancsfi családok őse, János, nem Miklósnak a fia. Igaz ugyan, hogy a Zichy-okmánytár egy oklevele (V. k. 418. l.) szerint egy Imre fia Szerdahelyi György már 1405-ben átengedi nővérének, Zicsi Benedek nejének a
Kákonya, Dezche,
Szenttrinitás és
Máli nevü birtokokat és hogy pecéstje a Györ nb. Derzsfi család czimerét mutatja. De ezzel szemben már előre kimondhatjuk, hogy «Csepeli» János fia Imrének 1405-ben még nem lehetett férjhez ment unokája és hogy a most nevezett birtokokat 1405-ig még nem találtuk a nemzetség kezében.
Tudjuk, hogy egy Szerdahelyi György csak 1476-ban egyezkedik Kákonya, Máli és Szenttrinitás helységek felett a Battyániakkal;
* Csánki, II. k. 697. ll.* tudjuk továbbá, hogy az egyetlen Zicsi Benedek, a kit 1405-ben ismerünk, 1402-ben született,
* Zichy okmtár, V. 477. l.* tehát 1405-ben csak három éves fiu volt; látjuk továbbá, hogy az idézett okirat roppant ügyetlenséggel, nehézkességgel, nyelvtani hibákkal és kritikán aluli irálylyal van irva, mintha csak György maga fogalmazta volna. Mindezek után tehát magától érthető, hogy keltezése is hibás és hogy sokkal későbbre helyezendő.
János fia Szerdahelyi Imre 1433-ban Zsigmond királylyal Rómában van; akkor feleségét,
Erzsébetet is emlitik.
* Turul, 1893., 5. l.*
III. Derzs fia
Márton 1391-ben albán; 1393 július 1-én mint Derzs mester fia Márton mester volt szlavóniai albán, kalocsai várnagy,
* Zichy okmtár, IV. k. 514. l.* 1401-ben alnádor,
* Csánki, Kőrösmegye 15.* 1406 január 14-ikén már mint «
Ders» Márton királyi tálnokmester.
* Hazai okmtár, V. k. 203. l.*
1412 november 9-ikén olvassuk, hogy «Ders» Márton volt bán a király kiséretében Németországba készül;
* Zichy okmtár, VI. k. 197. l.* 1418 október 31-ikén már nem él; 1419-ben Garai Miklós nádor «Szerdahelyi Derzs Márton»-nak nevezi. Özvegye
Anna és fiai
György, IV. Derzs és
Péter a nádor előtt a rojcsaiak praedialis nemesek jogai felett perelnek.
* Wenzel, XII. k. 285. l.* IV. Derzs 1454-ben még él.
* Károlyi okmtár, II. k. 45., 73., 94., 99., 123., 143., 147., 245., 256., 258., 301., 436., 517. ll., III. k. 27., 56., 118., 207. ll.*
Miután már most a nemzetség somogyi ága három családra ágazott ki, az eddigiek alapján a következő nemzedékrend-töredéket kapjuk:
Ismeretlen; Endes; I. Péter † 1231 előtt; Benedek † 1231 előtt; II. Péter 1217–1231; Leány † 1231 előtt – Monoszló nb. Makáriás albán; Jécsa † 1231 előtt; Cséva † 1231 előtt; I. Derzs (=Dezső) 1243; Csécsényi Konrád 1243–1258 Borsodmegye főispánja; ? Csécsényi Péter 1258; I. György 1258; II. Derzs 1282–1321; Szentadorjáni (II.) György 1276; Péter 1321–1342; Miklós 1320–1356; Konrád 1276; Szeján 1302–1318; Pózsa 1282–1305; Mihály 1355–1356; Konrád 1346–1351; Fiak 1321; III. Derzs 1335–1356; György 1335–1356; Leány 1346 – Kán nb. Siklósi Miklós 1346 † 1352 előtt; szerdahelyi «Korom» Péter 1387 † 1408 előtt – Anna 1411–1412; szerdahelyi «Derzs» Márton † 1418 okt. 31 előtt 1391-ben szlavoniai albán, 1393-ban kalocsai várnagy, 1401-ben alnádor, 1406-ban kir. tálnokmester – Anna 1418–1426; szerdahelyi «Korom» és «Csepel» János 1408; Imre 1425–1433; Dancs 1425; György 1418–1426; Péter 1418–1434 1434 «de Tapalócz»; IV. Derzs 1418–1454 – Katalin 1445–1447; István 1483–1489; György 1457–1476; János 1474 folytatja a szerdahelyi Imrefi családot; Anna 1457 – Zicsi Benedek; Pál 1454–1483; János 1454; Ilona 1454 folytatják a szerdahelyi Dancs családot; Miklós 1497 † 1538 előtt 1518-ban albán és Kőrösmegye főispánja – Batyáni Perpetua 1538 folytatja a szerdahelyi Dersfi családot.![images/1899-00xw60.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw60.jpg)
c) Csamasz ága.1226-ban tanusitja a győri káptalan, hogy
Somos fiai II. Szeraphin és
Saul mester a lébényi monostor birtokai melletti
monyorókeréki földjüket a lébényi monostor apátjának eladták.
* Wenzel, VI. k. 434. l.* E
Saul 1243-ban a zseliczi monostor kegyurai között fordul elő és Győr nb. embernek neveztetik; 1258-ban mint soproni főesperes részt vesz rokonainak azon müködésében, melynek alapján Majs és Sándor nevü fivérek követelését kielégitik; (l. f.) 1263 deczember 7-ikén már nem él.
* Wenzel, III. k. 66. l.* Halála után Béla király
gesztenczei (=pusztasamarjai) birtokát bizonyos Mihály fia Jakabnak adta, ki azt azonban 1279-ben Óvári Konrádnak, ki arra örökösödési igényeket emelt, visszaadta. Az illető okmány e Sault Győr nb. Chamaz fiának mondja és egyuttal azt is tudtunkra adja, hogy Saul fivérének,
Szeraphinnak a
fia János gesztenczei részét annak idején fennebbi Jakabnak cserébe adta.
* Hazai okmtár, VI. k. 251. l.* E Jánosról többet nem tudunk.
Miután Óvári Konrád Gesztenczére, mint őt illető ősi jószágra, igényeket emelt, feltételezhető, hogy ez ág őse, Csamasz, hozzá közelebb állt, mint a nemzetség többi ágához.
Nemzedékrendje tehát a következő:
Csamasz; Saul 1226–1258 † 1263 kör. soproni főesperes; Szeraphin 1226; II. János 1279![images/1899-00xw61.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw61.jpg)
d) Pál ága.1297 május 1-én bizonyitja a pécsi káptalan, hogy Óvári Konrád a
Győr nb. Pál fia Tamással együttesen a Siklósiakkal kibékült.
* Wenzel, XII. k. 613. l.* Konrád fia Óvári Jakab 1305-ben e Pál fia Tamással jelen van, midőn a Győr nemzetség tagjai bizonyos ügyben Güssingi Henrik bán előtt tárgyalnak. (L. f.)
1308. évi januárban e Tamás már nem él.
Akkor megjelenik özvegye
Borbála, a
Nigal nb. Miklós (a Gömöri család egyik oldalőse)
leánya, saját és fiai, a tizenegy éves
János és a még bölcsőben lévő
Tádéval és előadja, hogy leányának
Klárának és ennek férjének
Altha fia Péternek Baranyamegyében lévő
gönczeli birtokának egy harmadát átengedi, mert nem elég gazdag arra, hogy árva fiait veje segitsége nélkül nevelje.
* Anjoukori okmtár, I. k. 142. l.* 1351 márczius 24-ikén pedig arról értesülünk, hogy Kéméndi Jakab fia Oltha özvegyének, Győr nb. Pál fia Tamás leányának Klárának és anyjának Negol nb. Borbálának, kik mindketten Gönczelben laknak, leánynegyedi és hitbéri követeléseit kielégitik, mire ezek gönczeli birtokrészeiket nekik átengedik.
* Anjoukori okmtár, V. k. 437. l.* Miután ez ügy lebonyolitásánál Borbála képviseletében nem saját, hanem Klára fiai Ferencz és Jakab müködtek, nagyon valószinü, hogy János és Tádé 1351-ben már nem is élt.
Itt is találjuk, hogy Pál fia Tamás az Óváriakhoz közelebb áll, mint a nemzetség más ágaihoz, egy Gönczelt különben már 1296-ban Óvári Konrád birtokában találunk.
Ez ág nemzedékrendi táblája tehát a következő:
Győr nb. Pál; Tamás 1297–1305 † 1309 előtt – Nigol nb. Borbála 1308–1351; Klára 1308–1351 – Altha fia Péter 1308 † 1351 előtt; János sz. 1297 élt még 1308-ban; Tádé sz. 1307 táján élt még 1308-ban![images/1899-00xw62.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw62.jpg)
e) Meg nem határozható tagok.Már többször emlitettük, hogy 1305 január 23-ikán
* Anjoukori okmtár, I. k. 92. l.* a Szentgyörgy melletti Valkóban Güssingi Henrik bán somogyi és baranyai főispán a Győr nemzetségnek bizonyos, közelebbről meg nem nevezett ügyét – mert az illetők akkor a bán szolgálatában el voltak foglalva – elhalasztotta. Úgy látszik, hogy az napon a Győr nemzetség összes felnőtt tagjai jelentek meg. Névsoruk a következő:
Egy részről:
1. Szeján comes maga és
2.
Elek nevü rokona nevében;
3. Konrád fia Jakab maga és
4. Pál fia Tamás nevében;
5.
Eck fiai Lesták és 6.
Ihones (=Iván);7. Ábrahám fia László maga és
8.
Ereu fia Miklós nevében.
Más részről:
9. Dezső (=Derzs) mester maga és
10. Pózsa mester, továbbá
11.
Demeter, valamint
12.
Gyula nevében.
Elek, Eck fiai Lesták és
Ihonnes, Erő fia Miklós, Demeter és
Gyula teljesen ismeretlen személyek.
Ezekhez sorakozik még
Győr fia Dáma is. Egy meg nem nevezett évi február 4-ikén bizonyitja a pécsi káptalan, hogy
Győr nb. Győr (=Geur) fia Dáma comes Óvári Konrádot és a zseliczi monostor apátját a basali birtokperben képviseli; ki lett mondva, hogy Péterdi Balázs, Ladi Albert és Okori Achilles mint Konrád képviselői a vitás birtok határjárásánál közre fognak müködni;
* Wenzel, X. k. 432. l.* 1276-ban pedig találjuk, hogy
Dáma comes,
Óvári Konrád rokona, az utóbbit az előttünk már ismeretes Tancs fia János elleni ügyben képviseli. Miután pedig itt egész más tanuk és kezesek emlittetnek és a basali ügyben IV. Béla királynak parancslevelére hivatkoznak, feltehető, hogy
Dáma első fellépése 1271-re esik. Többet úgy sem tudunk róla. Vajjon atyjának neve: Geur esetleg Györgyel azonositandó-e, nem-e? nem tudjuk.
Végre még kiemelendő, hogy a Bodrog- és Baranyamegyében birtokos
Geszti család – úgy látszik – a Győr nb. Gyulaiakkal ezeknek összes birtokaiban osztályos volt,
* Csánki, II. k. 546. l.* valamint fenn láttuk, hogy Gyulai Mihályné Geszti Jánosnéval sokáig a Bátmonostoriak ellen közös ügyben pört vitt. Nincs tehát kizárva, hogy ez a Geszti család is a Győr nemzetségnek egyik hajtása lehetett.
Függelék.
Fentebb láttuk, hogy I. Bothó leányai körülbelől 1228 óta Ilsova és Rohocha nevü birtokoknak tulajdonosai voltak, miután ezeket leánynegyedi illetékeiként kapták; ebből pedig kiviláglik, hogy nevezett két birtok mindenesetre már I. Bothó kezeiben volt. Meghatározásukra kiinduló pontul vettük, hogy a Baranyamegyében feküdt matucsinai vár tartozékai között 1472-ben
Jalsavafolyás-ra és 1489-ben (a valószinüleg elferditett)
Rokovicz-ra is akadunk.
* Csánki, II. k. 457. l.* Miután a valamikor Baranyamegyében feküdt Matucsina helység a jelenleg Verőczemegyéhez tartozó a diakovári alispánságban fekvő két Motičinával azonos, alig tévedünk, ha Ilsovában a Verőczemegye diakovári alispánságában lévő Jošava (Nova és Stara) községre ráismerünk. Rohocza vagy Rokovicz nevü helységet azonban nem ismerünk a mai Verőczemegyében. Tudjuk azonban, hogy Fonói János
Verőczemegye főispánja 1323 július 2-ikán
egyuttal Rohocha várnagyja is volt,
* Zichy okmtár, I. 230. l.* a miből majdnem biztossággal következtethető, hogy Rohocha Baranya-, illetőleg Verőczemegyében feküdt.
Már most abból, hogy I. Bothó Ilsován és Rohoczán birtokolt, arra is szabad következtetnünk, hogy a Matucsinaiak (Matucsinavár és tartozékainak birtokosai) Bothónak nemzetségbeli rokonai voltak.
Tudvalévő dolog, hogy
Kemény fia Lőrincz, az ismert nádor és szörényi bán, IV. Bélának hadvezére V. István ellen, a Matucsinaiak őse és hogy nemzetségét mindeddig kikutatni nem sikerült. Fentebbi birtokviszony maga-magában még mit sem mondhat, de ha még egyéb körülmény rámutatna a nemzetségbeli rokonságra, akkor hasznát vehetjük; ez egyéb körülményt a czimerkérdésben vélem találni.
Kemény fia Lőrincz nádor czimerpecsétje 1268-ból három rózsaféle virágot mutat, a Győr nemzetségből származó családok czimerének közös vonása pedig a liliom, melyet már I. Konrád 1295. évi pecsétjében találunk. De találjuk azonkivül még azt is, hogy a Győr nb. Gyulai család czimerében a hullámos harántpólya felett liliom, a pólya alatt pedig
rózsa van.
* Bárczay, heraldika kézikönyve 161. l. (434. ábra.)*
Ha már most megfontoljuk, hogy a Lőrincz nádor pecsétjében 3 virág, rózsa vagy esetleg különstilizált liliom is lehet, akkor nagyon valószinü, hogy ő, illetve a Matucsinai család a Győr nemzetségnek egyik régibb hajtása, mely czimerében csak a nemzetségi czimer jellemző alakját, a virágot tartotta meg. Még az is támogatja
e leszármaztatást, hogy nemcsak a Győr nemzetségnek István-ága birtokolt az északnyugati vidéken, hanem Lőrincz nádor is, kinek atyja Kemény a Pozsony- és Nyitramegye között feküdt Ujvárt kapta, a Nyitramegyében fekvő Dejte helység birtokosa, mely helységet családja ősi birtokának nevezi.
* Lásd mindezekről «Kemény fia Lőrincz nádor» czimü értekezésemet a Századok 1892. évi foly. 41. oldalán.*
Dr. WERTNER MÓR.
GENEALOGIAI KÉRDÉSEK.
(Pór Antalnak ajánlva.)
Ilyen czim alatt,
Pór Antal barátomtól,
Knauz Nándornak ajánlva, nagyérdekességü közlemény jelent meg a
Turul 1892-ik évi folyamában.
Négy genealogiai kérdés megoldásával foglalkozik. Az egyiket, mely III. Miklós esztergomi érsek (1350–1357) családi származására vonatkozik, nem lévén képes a rendelkezésére álló adatok alapján teljesen tisztába hozni, azt a kérdést intézte «a magyar genealogusokhoz», hogy «ne terheltessenek III. vagyis Vasvári Miklós esztergomi érsek származása iránt érdeklődni».
Szava nem hangzott el hatás nélkül. A
Turul 1893-ik évi folyamában
Karácsonyi János közölt ujabb adalékokat a nevezett esztergomi érsek családjának történetéhez.
Én nélkülözöm ugyan a jogczimet, hogy magamat a genealogiai szakférfiak diszes köréhez tartozónak tekintsem; de történetirói pályámon gyakran voltam arra utalva, hogy genealogiai nyomozásokra terjeszkedjem ki. Valahányszor egy történeti alak életrajzával foglalkoztam, soha sem mulasztottam el családi származását, a lehetőséghez képest, megvilágitani.
Ilyen helyzetben vagyok III. Miklós esztergomi érsek irányában, ki mint Nagy-Lajos királynak, fontos diplomacziai megbizásokkal a pápai udvarhoz küldött követe, vonta magára figyelmemet.
Több év előtt történt, hogy tisztelt barátom Bubics Zsigmond püspök figyelmeztetett Nagy-Lajos királynak az Esterházy herczegek kismartoni nemzetségi levéltárában őrzött adománylevelére, melyben a nevezett esztergomi érsek diplomacziai tevékenysége tüzetesen ismertetve van, és kérésemre szives volt az okirat másolatát számomra elkészittetni.
A csanádi káptalantól 1420-ban kiállitott átiratban foglaltatik az 1355 márczius 27-ikén kelt (alább egész terjedelmében közzétett) királyi adománylevél, mely Károly Róbert és Nagy-Lajos uralkodásának történetéhez nagyjelentőségü részleteket tartalmaz. Ezeknek méltatása a
Turul hivatása körén kivül esvén, genealogiai adatainak kiemelésére kell szoritkoznom. Megtudjuk azokból a következőket:
1.
Miklós érsek atyja
Miklós, nagyatyja pedig
Zyughi Lóránd (Lorandus de Zyughy) volt.
2.
Miklós érsek fitestvérei
János és
Tamás (aule regie milites) a király katonai szolgálatában előkelő állást foglaltak el.
3.
Miklós érsek egyik (meg nem nevezett) nőtestvérének férje
László, fia pedig
Péter nevet viselt.
4.
Miklós érsek egy másik (szintén meg nem nevezett) nőtestvérének férje,
Ders, fia
Tamás és ennek fia
István nevet viselt.
Az itt megnevezett tiz személy közül csakis egynek, Miklós érsek nagyatyjának vezeték-, családi-, vagy nemzetség neve van följegyezve. Azonban biztossággal vonhatjuk le azt a következtetést, hogy ennek fia és unokái (az érsek és fitestvérei) ugyanazt a nevet viselték; mert ellenkező esetben keresztnevük mellől a tőlök használt eltérő vezetéknév el nem maradt volna.
A
Zyugh-i név magyar kiejtés szerint
Szügy-i-nek olvasandó.
Szügyi nevü falu Nógrádmegyében a XIII. században létezett és mai napig létezik; Bihar és Zaránd-megyék határszélén, a mai Fekete, Bátor és Talpas között szintén létezett.
* Karácsonyi János szives közlése.*
Nógrádmegyében már 1302-ben akadunk nyomára Szügyi családnak.
* Kubinyi Ferencz: Hontmegyei oklevéltár. 51.* Vajjon Miklós érsek
nagyatyja ehhez a családhoz tartozott-e, vagy pedig a másik Szügytől kölcsönözte nevét? eldönteni nem birjuk.
Azonban ugyan ő egy más névvel is élt. Egy 1333 október 8-ikán kelt birtok-vásárlásról szóló oklevélben emlittetik:
János mester
Miklós vajdának
Vásári Lóránd fiának fia. (Magister Johannes filius Nicolai quondam vayvode, filii Lorandy de Wasary.)
* Anjoukori Okmánytár. III. k. 38. l.*
Ez a Vasári helység Biharmegyében feküdt, és már 1295-ben per tárgyát képezte egyrészről
Ejkai Péter ispán, másrészről
Lóránd fiai:
György, Lőrincz és
Miklós között.
* Hazai Okmánytár. VIII. k. 347. l.*
Mikor Miklós érsek 1343 végén még mint esztergomi prépost majd ismét 1349 elején másodizben Lajos királytól Avignonba küldetett, ezt az alkalmat fölhasználta, hogy különféle kegyelmeket és kedvezéseket eszközöljön ki az egyház fejétől. Mindkét esetben megemlékezett
Vásári helység, családja főbirtoka (eorum villa patrimonialis) plébánia-templomáról, mely búcsúengedélyben részesült.
A két kérvényben családja több tagjáról is megemlékezett. Az elsőben, mely 1344 február 16-ikán intéztetett el,
anyjának, (kit meg nem nevez) továbbá három fitestvéréről:
Bekő szilágymegyei ispánnak,
János-nak és
Tamás-nak (milites aule regis), úgyszintén vérrokonának (consangvineus)
János csanádmegyei ispánnak, Lőrincz fiának, azt a kegyelmet biztositotta, hogy haláluk óráján álalános feloldozásban részesülhessenek; Bekő és János ispánoknak ezenfelül azt a felhatalmazást is, hogy a szent-földre zarándokolhassanak.
A másodikban, mely 1349 márczius 22-ikén nyert elintézést, két fitestvérének
Jánosnak és
Tamásnak a fentebb emlitett kegyelem megujitását, harmadik fitestvére Bekő fiának
Tamásnak pedig az esztergomi szent-Tamás-prépostság adományozását eszközölte ki.
* A két supplicatió a vatikáni levéltárban: Clementis VI. Supplicationes, Anni II. pars II. fol. 204. és Anni VII. pars. III. fol. 206.*
Bekő ispán emlékét két más oklevél is őrizi, a melyekben 1344 elején Biharmegyében fekvő szőllősi malmát a várad-velenczei apáczák kolostorának adományozta. (Magister Bekeu filius Nicolai condam vayvode de Vasari).
* Fejér Codex Diplomaticus. IX., I., 230., 232.* Mind a kettőben atyja Miklós a
Vásári nevet viseli. Ezen és az 1333-ik évi fentebb is ismertetett oklevélben Miklós a vajda czimével van felruházva. Nem állapithatjuk meg, hogy milyen jogczimen illete meg őt ez a czim.
Miklós érsek családjának tagjaival, mint Vásáriakkal, még egy 1383 január 15-ikén kelt oklevélben találkozunk, a melyben az érsek testvérének Tamásnak a fia
István osztozik unokatestvérével Demeterrel, László fiával, ki
Vásári János fia volt. (Stephanus filius condam magistri Thome, fratris olim domini archiepiscopi Strrigoniensis ab una, item Demetrius filius Ladislai filii Johannis de Wassar, frater videlicet eiusdem Stephani patruelis, parte ab altera.)
* A kismartoni levéltárban. Dr. Borovszky Samu szives közlése.*
E szerint a családfát a következőképen állithatjuk össze:
Vásári és Szügyi Lóránt 1295; György 1295; Lőrincz 1295; Miklós vajda 1295 Neje még 1344-ben él; János csanádi ispán 1344; Miklós eszt. prép. 1344. eszt. érsek 1350–1357; Bekő ispán 1344; Tamás eszt. prép. 1349.; János mester 1333–1335; László; Demeter 1383; Tamás 1344–1355; István; Leány férje László; Péter 1355; Leány férje Ders; Tamás; István 1335![images/1899-00xw63.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw63.jpg)
Lajos király adománylevelének szövege itt következik:
Lodovicus Dei gracia Hungarie, Dalmacie, Croacie, Rame, Servie, Gallicie, Lodomerie, Cumanie, Bulgarieque rex, princeps Sallernitanus et honoris montis sancti Angeli dominus, omnibus Christi fidelibus tam presentibus quam futuris, presencium noticiam habituris, salutem in omnium Salvatore.
Regie liberalitatis inmensitas recte pensans libramine merita subditorum, dum benemeritos votive retribucionis premio refocillat, et ad uberioris status preeminenciam suis amplis donacionibus sublevat et attollit, plurimorum mentes ad fidelitatis et sincere constancie puritatem excitat, et ad benemerendi studia ac sollicitorum obsequiorum impendia eos animat et confortat. Eapropter ad universorum noticiam harum serie volumus pervenire, quod cum nos, qui ex debito suscepti regiminis officio cura angimur continua comodis intendere subiectorum, eisque iuxta meritorum laudabilem exigenciam munificencia regia respondere de condigna reconpensa, inter ceteros regni nostri prelatos
et barones in personam venerabilis in Christo patris et domini Nicolai nati Nicolai filii Lorandi de Zyugh archiepiscopi Strigoniensis dilecti et fidelis nostri, intuitus nostros regales duxissemus convertendos, aliqua serviciorum et obsequiosorum famulatuum ipsius genera, quibus maiestati nostre studuit multipliciter complacere ob causam proxime submittendam presentibus decrevimus inserenda. Nam cum idem dominus archiepiscopus adhuc prepositure prefate Strigoniensis ecclesie presidens, utpote is, quem virtutum varietas sic ornatum reddiderat, ut regalibus tractandis negociis et communicandis consiliis procul dubio dignus foret, ad sanctam sedem apostolicam ac ipsius et universalis ecclesie sumpmum pontificem pro petendo, procurando, acquirendo et habendo dyademate regio et corona, excellentissimo principi domino Andrea olim Jerusalem et Sicilie regi felicis memorie, fratri nostro carissimo, in predictis regnis jure nature debito, unacum aliis nostris baronibus solempniter per nos foret destinatus, idem suis non parcendo laboribus, nec suorum, in negocio antedicto cum sumpme fidelitatis studio et votive sollicitudinis instantia, erga prelibatum dominum sumpmum pontificem nobis promptos atque gratos exhibvit famulatus; demum cum processu temporum, post obtenta predictorum regalis dyadematis et corone a iamdicta sede insignia, quidam sathane satellites dyabolica succensi rabie, in necem prefati domini regis fratris nostri proditorie conspirantes, malignis cogitacionibus et pravis machinacionibus, tamquam iniquitatis filii et prodicionis alumpni sceleratis manibus, in divine maiestatis offensam ac scandalum orbis universi, eundem miserabiliter, quod dolentes referimus, iugulassent, nosque de tam amantissimi fratris nostri morte crudeli, ultra quam dici valeat, gementes et dolentes, et de huiusmodi facinoroso excessu, ipsiusque patratoribus prelibatis sumere vindictam ardenti desiderio cupientes, prefatum dominum Nicolaum tunc in episcopum Nitriensem electum, confirmatum, ante nostrum personalem abhinc ad partes illas egressum, cum quibusdem baronibus nostris et militibus, nostroque thezauro in Apuliam, videlicet civitatem Aquile, que tunc nostro subdita erat dominio, duxissemus transmittendum, idem cum magnifico viro domino Nicolao Konth, nunc vayvoda nostro Transilvano, per nos illic prius destinato, pluribus mensibus se et sua fortune casibus et periculis exponendo, et mortis verisimilia iacula ac inimicorum tela fortissima nullatenus formidando, pro nostri regii honoris culmine constantissime persistendo, nostra inibi agenda talem Deo duce perduxit ad finem, quod per utriusque ipsorum inductiones, persuasiones, ac consilia, principes illarum parcium et magnates, ac nobiles, et status ac condicionis homines cuiuscumque, ad nostrum beneplacitum et mandatum sunt reducti, nostroque voto se firmissime obtulerunt parituros, et tandem cum fuit expediens, paruerunt cum effectu. Denique ipso domino Nicolao tunc electo per nos ad propria revocato, et de predictorum principum, magnatum ac nobilium, necnon aliorum hominum regni Apulie predictorum, affeccione sincera, bona voluntate ac firmo ad nostra beneplacita parere volendi proposito, nos clarissime informati et super hoc securitate et certitudine exparte ipsorum nobis prestita per eundem, in jam dictum Regnum Apulie personaliter accessimus, et felices ac prosperos Deo duce imposuimus fines nostros in illis partibus peragendo, ubi omnes supradicti, iuxta informacionem ipsius domini Nicolai nobis factam, voto unanimi, id quod se facturos pro exaltacione nostri nominis sumpmendaque vindicta, obtulerant, promptis affectibus compleverunt; eodem domino Nicolao, unacum magistro Thoma fratre suo, aule nostre milite, illic nobiscum redeunte, suaque laudabilia obsequia et servicia amplioribus coacervare obsequiis, totis viribus nostre maiestati sepedicte procurante. Ceterum cum nos feliciter, de salvatoris jam dicta clemencia, vota nostra in dicto regno Apulie quoad omnia pro nostre voluntatis libito terminante, in nostrum regnum Hungarie rediissemus, ac successu temporis validum movissemus exercitum contra regnum Rascie, crucis Christi ac nostre fidei christiane perfidum inimicum, et ultra flumen Zawe ante castrum Nandoralbense quod de novo in ipsius regis opprobrium reedificari et construi fecimus, castra metati fuissemus, supradicto domino Nicolao, iam dudum in archiepiscopum Strigoniensem sublimato, nobiscum, cum magna sue gentis armigere comitiva et exercituali existente, magister Thomas frater eiusdem, unacum aliis suis consangvineis et propinguis, vexillo eiusdem domini archiepiscopi fratris sui erecto, ipsiusque armigeris et familiaribus supradictis secum sumptis, nostre genti se associando, cum exercitu prefati regis Rascie, nostrum descensum latenter invadere cupiente, tam landubiliter studuit decertare, quod per nostre gentis et ipsorum strennuam probitatem, exercitus regis ipsius in fine nostri descensus victoriosissime extitit debellatus, ubi nobis maximus accrevit triumphus atque honor. In quo conflictu Petrus filius Ladislai, filius sororis archiepiscopi antedicti, et Stephanus filius Thome, filii Deers, affinis eiusdem, nec non Johannes filius
Chele eiusdem familiaris predilectus letalia vulnera reportarunt, nonnullis eciam familiaribus ipsius miserabiliter interemptis, in loco certaminis prelibati. Ultraque attendentes eciam eiusdem domini archiepiscopi prompte fidelitatis et constancie puritatem, quam ad nos, et sacram coronam nostram regiam, tam idem, quam fratres sui habuisse dignoscuntur et habere, aliosque labores personales, et onera expensarum, que pro prosecucione nostrorum agendorum et nostri regalis culminis honore et augmento, ac nostrorum regnicolarum communi commodo eundem, multifaria experiencia docente, subiisse cognovimus, in memoriam reducentes, volentesque eundem et fratres suos pro tot et tam laudedignis obsequiis ac aliis, que enarrare per singula longum esset, regii nostri favoris munificencia prosequi graciosa in predictorum recompensam aliqualem quasdam possessiones, que quondam Nicolai fratris Aydue hominis sine herede decedentis fuisse dignoscuntur, Rohoncha et Nogfalu, cum tributo ab antiquo consueto, item possessiones Veresmarth vocatam nostram, cum portu in comitatu Chanadiensi existentes, ac possessionem Harmad, quondam Nicolai et Philippi filiorum Stephani, qui quondam divum regem Karolum genitorem nostrum ac predecessorem immediatum felicis memorie, dum in Themeswar residenciam faciebat, propriis eorundem ictibus sagittarum interimere voluerunt, et propter hoc infidelitatis notam incurrentes, perpetuo banniti, et omnibus eorum possessionibus atque bonis spoliati extiterunt per eundem, similiter in eodem comitatu Chanadiense existente, et que apud eiusdem patris nostri nostrasque manus ab
olim extiterunt, absque hesitacione et impeticione aliquali, cum universis earundem utilitatibus, iuribus, proventibus, redditibus, silvis, nemoribus, aquis, aquarumque decursibus, piscinis, molendinis, molendinorumque locis, terris, cultis et incultis, pratis, fenilibus, monasterio, ecclesiis, et generaliter pertinenciis quibuscunque, que ad easdem pertinuisse reperiuntur ab antiquo, sub antiquis metis et terminis, quibus per earum possessores ac nos possesse fuerunt, ex nostro regio beneplacito ac nostre genitiricis et consortis reginarum, utriusque Elizabeth vocatarum, unacum prelatorum et baronum nostrorum connivencia et consensu eidem domino Nicolao archiepiscopo, et per eum Johanni et Thome suis fratribus uterinis, aule nostre militibus, ipsorumque heredibus ac heredum successoribus et posteritatibus universis, nove donacionis titulo dedimus, tradidimus et contulimus, ea iuris et plenitudinis integitrate quemadmodum apud manus nostras regias habite extiterunt et possesse, perpetuo et irrevocabiliter possidendas, tenendas pariter et habendes, salvis iuribus alienis. Ut igitur predictorum fidelitatis videlicet et devocionis merita ferant posterorum oculis absque caligine oblivionis memoriam perpetue durabilitatis stabilitatisque constanciam evidentem, et tam ipse dominus Nicolaus archiepiscopus, quam sui fratres et propinqui heredes, ipsorumque posteritas universa ad nostra obsequiosa servicia reddantur prompciores, et in corporali ac pacifico dominio dictarum possessionum, villarum, jurium, proventuum, tributi, portus, et generaliter quarumlibet utilitatum et pertinenciarum eorumdem, absque cuiuslibet contradiccionis inpugnacionis obstaculo, perseverent et tranquilitate omnimoda perfruantur, et ne processu temporis, eadem nostra donacio, in toto, vel in aliqua sua parte valeat aliquatenus irritari, presentes concessimus nostras literas in firmitatem et robur predictorum privilegiales, pendentis et dupplicis sigilli nostri munimine roboratas.
Datum per manus venerabilis in Christo patris, domini Nicolai, eadem et apostolica gracia episcopi Zagrabiensis scilicet aule nostre vicecancellarii dilecti et fidelis nostri, anno domini millesimo trecentesimo quinquagesimo quinto, sexto calendas aprilis, regni autem nostri anno quartodecimo; venerabilibus in Christo patribus dominis: eodem Nicolao Strigoniensi, locique eiusdem comite perpetuo, fratre Dyonisio Cholocensi et Dominico Spalatensi archiepiscopis; Nicolao Agriensis, Demetrio Waradiensis, Andrea Transilvano, Colomano Jauriensis, Nicolao Quinqueecclesiensis, Michaele Vaciensis, Johanne Wespremiensis, Thoma Chanadiensis, fratre Thoma Sirimiensis, Peregrino Bosznensis, Stephano Nitriensis et Blasio Tininiensis ecclesiarum episcopis, ecclesias Dei salubriter gubernantibus; magnificis baronibus Nicolao palatino et judice Comanorum, Cykow magistro thavarnicorum nostrorum, Nicolao wayvoda Transilvano et comite de Zolnuk, comite Nicolao Drugeth judice curie nostre, Nicolao de Macho, Nicolao de Zeurynio banis Andrea filoi Lachk magistro thavarnicorum reginalium, Dyonisio agasonum, Lewkes dapiferorum, Thoma filio Petri janitorum magistris, Symone filio Mauricii comite Posoniensi, ac aliis quampluribus comitatus regni nostri tenentibus et honores.
(1420-ban a csanádi káptalantól kiállitott átirata az Esterházy herczegnek kismartoni főlevéltárában. Repositorium 48. Fasc. A. Nro 7.)
FRAKNÓI VILMOS.
A NAGYSZOMBATI EGYETEMEN KIADOTT DOKTORI OKLEVÉL 1642-BŐL.
(Két szövegrajzzal.)
Ismeretesek azon körülmények és történeti események, melyek közremüködése mellett Pázmány Péter 1635-ik évi május 13-ikán Nagyszombatban a tudományos egyetemet hittani és bölcsészeti karral megalapította.
* Pauler Tivadar: A magy. kir. tud. egyetem története 4. l.*
Nem ismeretes azonban tudtunkkal az egyetem müködésének első időszakában kiállitott doktori oklevelek alakja, szövege. Ha most ezen oknál fogva Majláth György gróf szivességéből bemutatni óhajtunk itt egy, a nagyszombati egyetem által 1642. évben kiadott bölcseleti doktori oklevelet,
* Majláth György gróf zavari levéltárában Fasc. I. Nro 1.* azon meggyőződésből tesszük azt, hogy a magyar diplomatikának egy, eddigelé ismeretlen adat közlésével szolgálatot teszek s némi világot deritek azon alakiságra, melynek keretén belül a nagyszombati egyetem a legelső doktori okleveleket kiadta.
Azon fölvethető kérdésre, hogy miért épen e helyen kivántuk jelen értekezésünk kiséretében az eredeti oklevelet bemutatni, az oklevél maga adja meg a választ azon közvetlen vonatkozások által, melyekkel a heraldikával és sphragistikával szoros viszonylatban áll; s ebből kifolyólag szükségessé vált egy másik nemességi és czimeradományozási oklevél bemutatása és ismertetése is.
A szóban levő oklevelet mint doktori diplomát a nagyszombati egyetem Székhelyi Maylád Miklós részére fennállásának nyolczadik évében, 1642. évi november 11-ikén adta ki.
Midőn ezen eredeti oklevelet bemutatjuk, legyen szabad azt nehány szóval kisérnünk s reá mutatnunk azon pontokra, melyek szerintünk annak érdekességet kölcsönöznek s heraldikailag megvilágitják, hogy miért kivántuk azt e helyen bemutatni, megokolván azon szoros összefüggést, melylyel ezen oklevél Maylád Miklós czimeradományozási oklevelével kapcsolatos.
A jezsuita atyák vezetése alatt álló tudományos egyetem ezen doktori oklevelét az egyetem nevében annak az idő szerint ötödik
* Első Cancellárius Pacchanelli vitális, azután Bastiascsics Mátyás, Pizzon Ferencz, Turkovich György.* kanczellárja Palkovich Márton adta ki, a maga és Rozniay János aláirásával. A nagyszombati egyetemen Palkovich volt az első, a ki az 1639. évi november havában a hittudományok doktorává avattatott
* Pauler. U. ott. 22. lapon.* s ő volt az első, a ki a legelső bölcseleti doktori oklevelet Székhelyi Maylád Miklós részére kiadta.
Pázmány Péter bibornok nemcsak az egyetem vezetését bizta a jezsuita atyák társaságára, hanem ez tényleg is, névleg is a jezsuitáké volt. Határozottan kifejezi ezt a jelen diploma bekezdő sora, mely ezt a jezsuitákénak lenni mondja ezen szavakkal: «Martinus Palkovich sacrosanctae theologiae doctor et almae archiepiscopalis in regia ac litera civitate Tyrnaviensi
Societatis Jesu universitatis cancellarius». Ezután a szabad müvészetekről és a bölcsészeti tudományokról dicsérőleg megemlékezve, elmondja, hogy Majlád Miklós három évig hallgatván a nagyszombati egyetemen a bölcsészetet «profectu philosophici studii
trieteridem» 1637. évi september 7-ikén a bölcsészet első fokában baccalaureatus lett.
Az oklevél «
trieteridem» kifejezése azon föltevésre jogosit, hogy habár az Universitás ünnepélyes megnyitása 1635. évi november 13-ikán volt, s az alapitás királyi megerősitése ugyanazon év október 8-ikán történt meg;
* Pauler. U. ott. 4. lapon.* az előadások, az alapitó oklevél kelte: május 13-ika után már megkezdettek, mert a három évi tanfolyam hallgatása csak akkor jön ki 1637. évi septemberig, ha az illető már az 1635. évben is hallgatta a bölcsészeti előadásokat; s e szerint a tényleges előadások, nem mint Pauler Tivadar irja,
* U. ott. 9. lapon.* 1636. évi január első napjaiban vették kezdetüket, hanem mindjárt a megalapitás után, 1635. évben, Majlád egy évvel későbben 1638. évi augusztus 4-ikén – mondja tovább az oklevél – licentiatus lett; s végre a bölcsészetben a mesteri és czimet elnyervén: «ac denique magisterii et doctoratus in philosphia titulos consecutus», az első volt, a ki azon egyetemen a bölcsészetből borostyán koszoruzva lett: «
philosophiae lauro primus omnium in hac universitate nostra meruerit coronari.»
Kétségben hagy bennünket az «
ac denique» szó, ha valjon azt az 1638. évre, vagy egy később bekövetkezett időre vonatkoztassuk, mert mig az oklevél a baccalaureatus évét 1637., a licentiátusét 1638 teszi, a magisteri és doktori czim elnyerésénél évet nem emlit, s csak annyit mond, hogy «
végre pedig» ezen czimeket nyerte el.
Ha az akkori időben is követték azon szokást, hogy a doktori oklevelet azon napról keltezték, a mely napon az illető tudorrá avattatott, úgy a licentiátus és a doktori felavatás között négy év telt le, s ezzel megmagyarázható a czimeradományozási oklevél azon kifejezése, hogy: «befejezvén tanulmányaidat, úgy rendezted be azután is életedet, hogy a hazának és közjónak hiven és állhatatosan szolgálhassál».
Jogot ad ezek után az oklevél a felavatottnak mindazon szabadalmakkal, kedvezményekkel, kiváltságokkal és mentelmekkel élni, melyekkel a felavatottak bárhol és bármely nemzetnél élnek a római birodalom az osztrák tartományok akadémiáin és egyetemein, nevezetesen Kölnben, Bécsben, Mainzban, Ingolstadtban, Prágában, Olmüczben és Grezben.
Az oklevél alsó fölhajtott szélén két ágban keresztül huzott, kék, sárga és zöld szinü selyem szálakból sodort zsinóron függ az egyetemnek piros viaszba nyomott pecsétje, melynek tojásdad alakjában a pecsét képét a lángsugarakkal övedzett Szüz-Máriát ülő helyzetben ábrázolja; az istenanya jobbjában könyvet tart a térdén, baljával az ölében ülő gyermek Jézust öleli;
* Téves Pauler emlitett munkájában a pecsét leirásánál, hogy a boldogságos szüz egyik kezében jogar van.* két
oldalt egy-egy czimerpajzsban az ország czimere, jobbról a vágások, balról a kettős kereszt; a pecsétkép alatt Pázmány Péter bibornok czimerképe: három lengő strucz toll, bibornoki kalap alatt. A pecsét körirata: «
Patrona Hungariae Mater Universitatis Tyrna.»
![images/1899-00xw64.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw64.jpg)
Kiváló érdekessége, hogy úgy mondjam nevezetessége ezen doktori oklevélnek az, hogy az oklevél felső jobb szögletén bele van festve Maylád Miklós czimerképe. Tudtommal legalább a hazai oklevelek kiállitásánál, – az ármálisok kivételével – ez önálló eset, a mely itt sehol elő nem fordult, és sem ismertetve, sem bemutatva, sem kiadva mostanig nincsen. A jelen eset bizonyára megérdemli érdeklődésünket azon okoknál fogva, hogy kiderithessük a befestett czimerkép egykoruságát az oklevél kiállitási keltével s meghatározhassuk azon még feltünőbb körülményt, a melynek közrehatásával ezen 1642. évi november 11-ikén kelt doktori oklevélbe, az ugyanazon Maylád Miklósnak öt hónappal későbben 1643. évi ápril 22-ikén adományozott czimeres nemeslevél
* Téves értesülés alapján közöltük a Turul VI. évf. 11. lapon, hogy Majláth Miklós 1672. évben kapta a czimerlevelet, de akkor még az eredeti ármálist nem láthattuk.* czimerképe lett belé festve.
Azon körülmény, hogy a szöveg leirása már eredetileg úgy lett berendezve, hogy az oklevél felső jobb szögletébe a czimerkép befesthető lehessen, továbbá a czimerpajzsnak négy oszlopon nyugvó mennyezet alatt való elhelyezése, a mennyezet és oszlopok diszitése, minden kétséget kizárólag arra vall, hogy a czimerkép egyidejüleg készült az oklevél szövegével s az nem lehetett később belefestve; s nem tudnók megokolni azt, hogy miért tért volna el a szöveg beirása a rendestől, ha nem azért, hogy e szabadon hagyott helyet a czimerkép befestésével azonnal kitöltsék. Igaz, hogy ennek ellenében felvethető azon kérdés, hogy hiszen akkor, midőn a doktori diploma keltezve lett, 1642. évi november 11-ikén még Maylád Miklós czimeradományt nem kapott, s csak öt hónappal későbben, 1643. ápril 22-ikén lett az részére kiállitva; hogyan lehetséges tehát az: hogy a czimerképet, a mely még ismeretlen volt, annak kiadása előtt már öt hónappal előbb befestették volna a doktori diplomába?
Hogy ezen különös esetet állitásunk támogatására megfejthessük, reá kell térnünk a czimeradományozási oklevélre és szövegének azon mozzanataira, melyek földeritik és támogatják állitásunk azon igazságát, hogy a doktori oklevélbe festett czimerkép egyidejü ennek szövegével.
III. Ferdinánd királyi kanczelláriája igen bő tudomással birt mindarról, a mi Maylád Miklósnak nemcsak egyetemi polgárságát, de annak tanulókori életét is illeti; értesüléseit a nagyszombati gymnasiumból, és az egyetemről kapta. Hogy ez csakugyan úgy volt, bizonyitja a czimeradományozási oklevélnek azon kifejezése, mellyel elmondja: «hogy hivünk, a nagyszombati egyetem nyilvános és hiteles bizonyitványából tudjuk, hogy mindjárt ifjukori éveid beálltával a szabad művészetek tanulmányozásával foglalkoztál, hogy hazádnak annál nagyobb szolgálatokat tehessél».
Azon állitásunkat, melyet a Turul 1888. évi folyamának 8–9-ik lapján nyilvánitottunk, hogy Maylád Miklós az Erdélyben szerepelt István vérségéhez tartozott, még inkább megerősiti ezen czimeres nemeslevél azon kijelentése, hogy: «elhagyván szülőföldedet Erdélyt, Nagyszombatba jövél, hogy ott tanulmányaidat megkezdhessed». Tanulmányainak kezdete azonban e helyütt nem a bölcsészeti tudományokra vonatkozik, hanem a középiskolai tanfolyamokra, s az ezt illető tudomását a királyi kanczellária a nagyszombati gymnasiumtól nyerhette, mondván, hogy: «bölcsészeti tanulmányod az ugyanott alapitott egyetemen vette kezdetét, a hol tanulmányaidat
megkezdetted, s ugyanott a bölcsészeti tanfolyamot befejezhetted».
Már feljebb emlitettük, hogy a szóban levő doktori oklevélben kifejezve van azon tény, hogy Maylád Miklós volt az első, a ki a nagyszombati egyetemen a bölcsészet doktorává avattatott «...
suprema philosophiae lauro primus omnium in hac universitate nostra meruerit coronari...» Ezt a kifejezést a czimeradományozási oklevél majdnem szóról-szóra ismétli ezen szavakkal: «quia cum baccalaureatus tum vero magisterii philosophici prima laurea
primus omnium in eadam universitate Tyrnaviensi vitu academico solenni decorari meruisse perhiberis...» Ennek lehetősége természetesen csak úgy történhetett, hogy a királyi kanczelláriában, a kiállitott czimeradományozási oklevél kiadása előtt a doktori diploma, melyből az kiirva lett, ismeretes volt.
Legérdekesebb része ezen okiratnak azon eddig egyedül álló tény, hogy az illetőnek czimere a doktori oklevélben le van festve. A jelen esetben ennek megfejtését a következőkben találjuk: a doktori diploma szövegének fogalmazványa természetesen a nagyszombati egyetemen készült; ez a fogalmazvány azonban a királyi kanczelláriába vitetett, a hol a szöveg fogalmazványa a bemutatott jelen diploma alakjában leiratott s ugyancsak ott t. i. a királyi kanczelláriában festették bele a czimert is; s az így visszajutván az egyetemre, az egyetem kanczellárja Palkovich Márton és a logika tanára Rozniay János által aláirva s az egyetem hiteles függő pecsétével fölszerelve az illetőnek kiadatott. Bizonyitja ezt a diploma kiállitásának ünnepélyes diszes volta, a királyi kanczellária kézirásának hasonlatossága a nemesi czimerlevél kézirásával; a két czimerkép miniátorának ugyan azonossága a rajz, a kivitel egyöntetüségében, s végre a czimerkép alatt levő mondatszalagra irt két soros felirat, mely a czimeradományozásra vonatkozólag mondja, hogy a reménység, munka, bátorság, szeretet adta az álhatatosságnak gyümölcseit: «Sepes, labor, ausus, amor dedit hos constantia fructus...», melylyel t. i. a király jutalmazni kivánta Maylád Miklósnak a bölcsészeti tudományok megszerzésében tanusitott fáradtságos és kitartó munkálkodását.
Az pedig, hogy a doktori diplomába öt hónappal előbb került a czimer, mint a hogy a nemesi czimerlevél kiadatott, legerősebben bizonyitja, hogy annak nemcsak szövege, de a beléfestett czimerkép is a királyi kanczelláriában készült, mert ha a czimerlevél leendő kiadása köztudomásu lett volna is, maga a czimerkép bizonyára csak a királyi kanczelláriában volt ismeretes, a hol az a doktori diplomába a czimerlevél előtt befestetett. Azon körülménynél fogva pedig, hogy a diploma szavai szerint Maylád Miklós szigorlatánál az ország mindkét státusának legfőbbjei jelenvoltak, valószinüvé teszi előttünk azon nézetet, hogy a doktori felavatás mintegy sub auspiciis regis történt, melynek jutalma a doktori diplomába befestett czimer adományozása lett. Megerősit bennünket ezen hitünkben a nemesi czimeres levélnek többször előforduló kifejezése, melylyel megokolja a czimeres levél adományozását mondván, hogy «mi jóakaró királyi hajlandóságunkat megszoktuk azok iránt mutatni, a kikről tudjuk, hogy az erényeket őszintén gyakorolják, a jó cselekedetekben vetekednek, a nagylelküségben, erényekben és tudományokban másokat tulszárnyalnak»; továbbá: «minthogy megértettük, hogy te ezek sorában mennyire jeleskedel, annyival inkább hajlandók vagyunk téged tisztességgel és jótéteménynyel felékesiteni». Ehhez járul még a czimereslevél szövege is, mely szerint Maylád Miklós mint bölcsész őseinek régi czimerpajzsát ujabb jelvényekkel megerősitette: «Prisca novis vegetat signis Nicolaus avorum arma,
Sophi prime quod tulit ansa togae»; sőt a jelen esetben az armális szövege a czimerképet egyenesen kapcsolatba hozza a czimerszerző bölcsészeti tanulmányaival. A czimeralakokra illesztett önkényes magyarázatából a szövegirónak, felemlitjük, hogy a czimerpajzs baloldali alsó mezeje a szöveg magyarázata szerint a Maylád Miklós ősei régi czimerének meglankadását, leesését, ledölését jelezi: «ruderibus antiqui cujusdem muri pristina maiorum tuorum insignia collapso referentibus...»; vörössel és ezüsttel váltakozó tizenkét koczka a hü és állhatatos lelket és a jó férfit jelenti, mert a négyszög bármerre is legyen dobva és forditva mindig egyenesen marad: «...duo denis vero quadratis albo et rubro colore discriniatis... mysterium fidelis et constantis animi, bonique viri significantibus... quadrati enim quoquo
versum iacti recte semper consistant...»; – a horgony, a reménység és bizalom jelképe: «...spei et fidutiae symbolum Anchora...»; a törvényesen küzdők és győzedelmeskedők jelvényének magyarázza a kardot és pálmagallyat: «...ramum palmarum virentem... rhompheam ...legitime certantium ac vincentium specimina...»; a pajzson fekvő nyilt sisakot, és a két sasszárnyat, a királyi koronával, a király kegyes hajlandósága jeléül értelmezi: «...galeam apertam insigni diademate regio geminas alas aquilinas effigiatas in signum benignae nostrae in te propensionis affixas...» s végül a három szerényen lefelé hajló strucztollat a munka és türelmesség beárnyékolásának jelzi: «...struthiorum pennis... modeste inclinatis laborem et tolerantiam adumbrantibus...»
![images/1899-00xw65.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw65.jpg)
A czimerkép: hasitott pajzs jobboldali kék mezejében hármas sziklacsucson nyugvó ezüsthorgony, szárán aranykorona, ezen keresztül haránt huzva zöld pálmaág és arany markolatu, egyenes pengéjü hegyes kard; a baloldali mező alsó harmada arany, felső két harmada piros ezüsttel váltakozó tizenkét koczka négy sorban; oromdisz: leveles aranykoronából két oldalt kinövő fekete nyitott sasszárny, középen három előre hajló szürke strucztoll; orrjegy: piros-kék, foszlányok: ezüst-piros, arany-kék. Jelmondat:
Spero meliora caducis.
Az ármális szövegéből úgy látszik, hogy sem
az adományos, sem a királyi kanczellária kellő és biztos tudomással nem birt Maylád Miklós családjának eredetéről, s a mint már feljebb emlitettük, csak annyit mond, hogy Erdélyből Magyarországba kora gyermekéveiben került. S azért ezen bizonytalansághoz ragaszkodik a czimeradományozási oklevél további szövege is. Ezen körülmény különös érdekességet ad az oklevél szövegének, melynek folyamán kijelenti a király, hogy saját elhatározásából Maylád Miklóst a régi magyar nemesek sorába iktatja összes utódaival együtt, oly módon, «hogyha egyébként nemes szüléktől származottnak találtatol, régi nemesi jogaidban megerősitünk, ha pedig valamelyik királyi elődünktől jogosan nyered nemességed kezdetét, azt megujitjuk és megerősitjük, ha pedig máshonnan, Erdély fejedelmeitől, vagy havasalji vajdától vagy bárhonnan venné nemességed eredetét, ez esetben ujra felveszünk az igazi és kétségtelen magyarországi nemeseink közé; «...Motu itaque proprio ...te Nicolaum Maylád tuosque haeredes... in coetum, numerum... dicti regni nostri Hungariae nobilium assummimus... et aggregamus, eo modo, siquidem alias quoque ex honestis natalibus nobilique parenteca ortus esse perhiberis eadem nobilitatis tuae praerogativa, si ... ab aliquo antecessorum nostrorum divorum... Hungariae Regum... caeperat initium pro renovata et confirmata de facto intelligatur, sin vero aliunde, puta Principibus Transylvaniae, aut Vaivoda quopiam Transalpiniae... vel alitercunque principium duxerat, extunc de novo assumptus et creatus... Hungariae civis et nobilis habearis...»
Ezen, a két oklevél közötti viszonylagosságnak rövid ismertetése után, ime közöljük a doktori oklevélnek teljes szövegét:
Martinus Palkovich sacro sanctae theologiae doctor et almae archiepiscopalis in regia ac libera civitate Tyrnaviensi societatis Jesu, universitatis cancellarius, omnibus has lecturis salutem in domino sempiternam. Labores atque exercitationes, a divina mente hominibus concessas, apud Xenophontem, ea propter sapientissime Cyrus asseruit, quod instrumenta quaedam essent liberae felicitatis, et felicissimae libertatis. Quod quidem, tam singulare encomium si quibus, certe praeclaris illis laboribus, atque exercitationibus convenire est necesse, quos ad amplissima imperatoriarum gloriarum templa sic enim scientiarum artiumque liberalium palaestras vocare. Rhetori placuit Eomonio in erudito sapientiae pulvere gloriosa animi contentione elocatos non modo libera illa consequitur felicitas, quam suo sibi jure liberales vendicant disciplinae, sed etiam felicissima illa comitatur libertas, qua suos nominatim philosophia, dum liberos facit, eosdem non ad plumas aut pileos, sed ad immortales lauros, ipsis imperialibus temporibus familiares vocat, provehitque vocatos. Cuius quidem felicitatis ac libertatis honestissima liberalique animo dignissima illecebra pellectus
nobiles excellens, ac doctissimus dominus Nicolaus Maylád de Székhely, eo generosi pectoris contentione, diligentia ac profectu philosophici studii trieteridem in hac universitate nostra confecit, ut in eadem praevio rigoroso examine, caeterisque de jure aut consvetudine academiarum praemitti solitis in legitimo publico ac solenni senatus nostri academici consensu spectante illustrissima regni Hungariae status utriusque procerum corona, primo quidem anno Christi millesimo sexcentesimo trigesimo septimo die prima mensis Septembris, baccalaureatus philosophici gradum indeptus; deinde vero anno millesimo, Sexcentesimo trigesimo octavo, quarta die mensis Augusti, praemissa solenni rigidoque examine licentiae, ac denique magisterii et doctoratus in philosophia titulos consecutus,
secunda ac suprema philosophiae lauro primus omnium in hac universitate nostra meruerit coronari, solitaque ejus utriusque dignitatis capessere. Qui quidem
nobilis excellens ac doctissimus dominus Nicolaus Maylád de Székhely artium liberalium et philosophiae magister ut juxta luculentissimum tenorem
bullae aureae erectionis et confirmationis eiusdem universitatis nostrae, a Caesareae et Regiae Hungariae Bohoemieque nec non archiducalis Austriae Ferdinandi secundi glorioissimi recordationis Majestatis ac potestatis plenitudine emanatae, omnibus privilegys, gratys immunitatibus, antelationibus exemptionibus, uti frui et gaudere, pleno ac inviolabili jure, ubivis locorum ac gentium posset, quibus post adeptos hujusmodi gradus, caeteri in alys academiis, universitatibus ac generalibus studys utuntur, fruuntur ac gaudent, quomodo libet dejure vel consvetudine; nominatim
autem in academys, universitatibus, studys generalibus, per imperium romanum regia ac provincias omnes principum austriacorum specialissimeque in Coloniensi Viennensi, Moguntina, Ingolstadensi, Pragensi, Olomucensi, Graecensi, hoc idem submisse id a nobis poscenti publicum et authenticum studiorum seu graduum antelatorum ac privilegium gratiorum immunitatum, antelationum exemptionum indeptorum testimonium dare voluimus. – declerantes ac significantes omnibus quorum intererit, quod iuxta eiusdem
bullae-aureae tenorem ac vigorem testimonium huiusmodi legitime obtentum admitti ac recipi debeat, a quibusumque collegys, academys communitatibus capitulis ac ecclesys, quae in suis candidatis triennale aut plurium pauciorumve annorum in aliqua academia studium vel gradum doctoratus philosophi requirunt, non secus ac si in quacunque antiquissima ac celeberrima universitate dictos Gradus academicos fuisset consecutus. Prout illud admittendum ac recipiendum ab omnibus confidimus ac speramus; omnibus in simili alioque genere obsequium, benevolentiam, ac favorem eiusdem universitatis nostrae integre ac syncere offerentes.
Datum Tyrnoviae in eadem archiepiscopali universitate nostra, die undecima mensis Novembris, anno millesimo sexcentesimo quadragesimo secundo, erectae vero academiae nostrae octavo. Martinus Palkovich mp., Johannes Rozniay mp.
MAJLÁTH BÉLA.
VEGYES.
Forgách Ferencz házassága terve.
Forgách Ferencznek, a volt váradi püspöknek, utóbb erdélyi kanczellárnak, a XVI. század e jelentős történelemirójának életével foglalkozva megemlékeztünk azon tervről is, mely szerint házasodni készült.
* Forgách Ferencz élete, Századok, 1896. évf. 636–637. ll.*
Mivel ismert volt, hogy Báthory István erdélyi fejedelem valamelyes követséget küldött a pápához, a mely Forgách érdekében is szól
* Szilágyi, Erd. Országgy. Eml. II. k. 429. l.* és előttünk volt Forgách levele, melyben 1573 november 23-ikán Dudithnak irja, hogy «magam felöl ezt irhatom, hogy még meg nem nősztem; immár örömest megnőszném, mert a pápától dispensatiom vagyon»,
* Károlyi közl., Századok, 1880. évf. 756–757. ll.* a legtermészetesebbnek látszott a kapcsolat, hogy a pápa e követség folytán megadta Forgáchnak a dispensatiót s hogy meg nem nősült, csak azon mult, hogy «mediocriter» magához illő feleséget sem talált.
A dolog azonban nem ily egyszerü.
Előre kell bocsátanunk – s itt végre-valahára azon helyzetben vagyunk, hogy Forgách születése évet végleg megállapithatjuk – hogy Forgáchot 1556 augusztus 7-ikén nevezte ki Ferdinand váradi püspökké,
* A kinev. okl. az orsz. levéltárban, eml. Bunyitay, A nagyváradi püsp. tört. I.* midőn, mint maga Forgách irja, 21. évében volt.
* V. ö. Forgách és Báthory alább tárgyalandó leveleit, 1572-ből, Vat. ltár, Nunt. Poloniae, vol. 6, fol. 144, 147 és Theiner, Annal. Eccl. (Róma, 1858) I. k. 35., 36. ll.*
Forgách tehát 1535-ben született. Ez megfelel teljesen annak, a mire a természetes következtetés vitt, midőn igy irtam: «Visszamenőleg ez alapból (Forgách Imre adatából, hogy ő [a hetedik gyermek] 1580-ban 41. évében van)
* Forgách Imre naplója. Turul, VII. évf. 70. l.* Ferencz születését 1535-re tehetnők.»
* Id. ért. Századok, 1896. 520. l.* De hozzá tettem, hogy előbbre kell tennünk és pedig azért, mivel a számára 1560 július 17-ikén kiállitott pápai megerősitő bulla azt irta, hogy Forgách elérte a püspökségre törvényes kort, vagyis 30. évét betöltötte.
* A pápai kinev. bulla a Nemz. Múzeum Forgách levéltárban.*
Mivel a «te in legitima aetate constitutum» csak «stilus curialis»-nak bizonyul a pápai bullában, szinte hajlandók volnánk a bullának ezen kifejezést is «ad te
Presbyterum Nitriensis... Dioecesis... direximus oculos nostrae mentis» csak megszokott mondásnak venni s arra gondolni, hogy Forgách talán fölszentelt pap sem volt. Azonban Forgáchnak e tekintetben való kétséges, roppantul burkolt kifejezései már gyanakodóvá tesznek.
Egyébként térjünk a dolog tárgyalására.
XIII. Gergely pápa 1572 május 13-ikán választatott a katholikus egyház fejévé.
Báthory István Erdély buzgó katholikus fejedelme követséget küldött a pápához. Követe
Berzeviczi Márton volt,
* Az alább emlitett levélből látszik. – E részben érdekesen egészül ki azon pár sor, melyet bold. Szilágyi az Erd. Országgy. Eml. idézett helyén Báthory követségéről ir, s érdekes adalék azon életrajzhoz, melyet Berzeviczy a Századok 1898. évfolyamban B. Márton erdélyi kanczellárról, Forgách utódáról irt.* ki 1572 szeptember havában ment Rómába.
Kevéssel ennek megérkezte után Báthory István levelet is ir a pápához.
* Vat. ltár, Nunt. Polon. vol. 6, fol. 147. Theinernél is, id. m. Kelt Gyulafehérvárott, 1572 szeptember 15-ikén.*
Elődünk II. János uralkodása alatt, úgymond, Erdélyországban az eretnekség oly hatalomra jutott, hogy a kath. egyházat végső veszedelem fenyegette. De mióta mi Isten jóvoltából a hatalomra jutottunk, az igaz hit ismét visszaszereztetett, sőt Isten kegyelméből jelentékeny gyarapodását szemlélhetjük.
Magyarország területén számosan, a székely földön úgyszólván az összes lakósság visszavette a római kath. egyház szertartásait; több monostor tanult és ájtatos szerzetesekkel diszlik, egyházi szerekkel el van látva.
A mi egész családunk és ősi birtokaink állhatason hivei maradtak a katholikus egyháznak, melynek terjesztésén, visszaállitásán előkelő férfiak, köztük Forgách Ferencz kanczellár fáradoznak.
Ezt a gimesi Forgách Ferencz bárót, folytatja, mikor 21. évében volt, Ferdinand király a váradi püspökség czimével emelte s egyszersmind kilátásba helyezte neki, hogy magát a püspökséget is, melyet azidétt II. János király birt, meg fogja kapni. «Interim etiam gradus seu ordines, quos vocant clericales assumserat, nullis tamen vel celebratis sacris, vel tactis religiosissimis rebus».
Szándékosan nem forditjuk le ezen nagyon kétértelmü sorokat. Nemcsak mi nem értjük, de, mint a pápának alább tárgyalandó levele mutatja, magában a pápai udvarban sem voltak vele tisztában. Az «ordines clericales» jelenthetné a kisebb papi rendeket, de viszont a «nullis celebratis sacris» kifejezés arra mutat, hogy fölszentelt pap volt, mert a «sacra celebrare» kifejezésen misézést érthetünk, a mit tudvalevőleg csak áldozópappá szentelt egyén végezhet.
Utóbb, mondja tovább Báthory, megunván Forgách a várakozást, Miksa császár beleegyezésével lemondott a cziméről s ettől fogva a dolgok különféle állásában s az idők veszedelmes váltakozása közt a politikai ügyekben buzgalommal és jó példával annyit szolgált ennek az országnak (Erdélynek), a mennyit más nem volt volna képes szolgálni.
Mert azonkivül, hogy legnagyobb tekintélyben álló ember nálunk s fölemlitésre méltóan képzett és vallásos, hitbuzgóságával s a katholikus érdekekért való törekvésével kitünik, semmit sem mulaszt el, a mivel a katholikus vallást előmozdithatja.
Kérjük tehát Szentségedet, zárja be levelét, hogy rokonunkat azoktól az «ordines clericales»-től fölmenteni s ezzel lelkiismeretét minden zavartól és aggságoskodástól megmenteni kegyeskedjék.»
* Az aláirás: Devotus et humilis servus Stephanus Bathory, Voyvoda Transsylvaniae.*
Forgách megelégedett ugyan Báthory ajánlásával, ezért mondja, hogy «bőségesebben adnám elő Szentségednek ügyemet, ha a fölséges fejedelem követének meg nem hagyta volna, hogy ügyem okait hűségesen s részletesen adja elő Szentségednek», de azért, hogy a «várvavárt hirt» mentől biztosabban megkapja, maga sem mulasztja el, hogy ügyéről ne irjon.
* Vat. ltár, Nunt. Pol. VI, 144. Theiner, id. m. 35. l.*
Elmondja, hogy, midőn tanulmányait befejezve Italiából megjött, Ferdinand püspökké nevezte ki s azután, éppen úgy, mint Báthory, leirja az élete változását előidéző körülményeket, hogy «assumsi ordines illos, ut vocant, clericales, per quos ad Episcopatus fastiguim ascenditur... nulla adhuc religiosa re tanta nedum divina peracta...» s folytatólag elmondja, hogy letevén czimét Olaszországba menet, majd Erdélybe jött, mert, úgymond, «állásomnak ilyen kétes állapotában debui consilium capere de deponendo gradu, quam ulterius in sacris ordinibus progredi».
Különben már V. Pius alatt akart folyamodni, el is készitette a fölmentést kérelmező iratát, de, mialatt készülődött, a pápa meghalt, most tehát őt kéri, hogy azon «gradus clericales»-től mentse föl.
* 1572 szeptember 15-ikén Gyulafehérvárról keltezett levelét mint «Franciscus Forgách Transsylvaniae Cancellarius» irja alá, minden egyházi czim nélkül.*
Ugyanazokkal a burkolt kifejezésekkel találkozunk itt is, mint Báthory levelében. Fölvette a rendeket, melyeken a püspökségig emelkedik, de hisz éppen előtte van az ordo presbyteratus, az áldozópapság; nedum divina peracta, mondja, de a «divina peragere» kifejezés is jelent annyit, mint misét mondani, tehát, úgy látszik, mintha a
joga meg volt volna, hogy misét mondjon, vagyis föl lett volna szentelve áldozópappá.
Berzeviczinek, Forgách leveléből kitetszőleg, meg volt hagyva, hogy részletesen adja elő az ügyet. A pápa a biborosoktól környezve deczember 12-ikén kitüntető szivességgel fogadta Berzeviczit.
* Theiner id. m. I. k. 36. l., v. ö. Berzeviczi levelét alább.* Természetes, hogy szónak kellett lenni ezen alkalommal Forgách ügyéről s a pápa ennek a szavaiból sem tudta megérteni, fölszentelt pap-e a kanczellár vagy sem.
Különben Berzeviczi egy kis kellemetlenséget okozott ezen fogadtatáskor Báthorynak, mert ezt a pápa előtt tartott üdvözlő beszédében fejedelemnek czimezé. Miksa ezen megütközött s felelősségre vonta utóbb Báthoryt, ki azonban megadta a magyarázatot, hogy a levélben mindütt vajda van irva,
* Mint fönt aláirását idéztük, tényleg igy irta magát. V. ö. erre már előbbi időből Miksa panaszát. Erdélyi Országgy. Eml. II. k. 418. l.* de nyilvánosan nem lehetett másképpen tenni, mert Miksa és közte a viszony titkos, s nagy baj nélkül nem lehetne nyilvánosságra hozni.
* Erd. Országgy. Eml. II. k. 429. l. 2. jegyzet.*
A mit azonban Báthory a maga eljárásáról irt s a mit Berzeviczi Márton a kardinalisok előtt róla a pápának elmondott, az tetszett XIII. Gergelynek. Deczember 29-iki levélben
* Vat. ltár Reg. Gregorii XIII. Ann. I. epist. 300. fol. 401.* magasztalólag emlékezik meg Báthory hitbuzgóságáról, s buzditja tovább is hasonló működésre, mit azzal is mutasson meg, hogy elfogadja javaslatát a püspökségek visszaállitására vonatkozólag.
Majd rátér Forgách ügyére s többi közt azt mondja, hogy, ha áldozópap, állitsa valamely püspökség élére, de magának Forgáchnak is ir.
* Ugyancsak deczember 29-ikéről keltezett lev. folytatólag u. ott epist. 302. f. 405.* Jobb szerette volna, ha megmarad állásában, követve az apostol szavát, hogy maradjatok azon hivatásban, melyre hiva vagytok és ha nem gondol arra, hogy megfeleségesedik. Ha nehézségei voltak állásában, kérte volna az Isten segitségét, mi bizonynyal nem maradt volna el. Különben is, ha most baja, nehézségei voltak, még több lesz, ha felesége, gyermekei lesznek. «Ha másképpen tész, magadra vess, ha megbánod», mondja neki a pápa. Egyébként Báthory kérésére megtesz neki annyit, hogy
az alszerpapságtól és szerpapságtól fölmenti, de
az áldozópapi rendet, ha esetleg abban van («mert nem eléggé teszik nyilvánvalóvá ezt a te vagy magának Istvánnak levele»)
semmiképpen sem akarjuk érinteni.* «Presbyteratum, si forte in eo es (nam non satis id declarant tuae, aut ipsius Stephani litterae) nulla ratione attingendum putaremus.»*Egyébként mindenről bőséges fölvilágositást fog adni a mi «kedvelt fiunk» Berzeviczi Márton, kinek mindenben teljes hitelt adhatsz.
Berzeviczire hasznosan folyt le a követség, mert a pápa a comói biboros ajánlatára kitüntette, úgy látszik, lovaggá tette, mert levele alatt, melyben ezen biborosnak a közbenjárását megköszöni, «eques» aláirást is használ.
* Ego autem, irja Gy.-Fehérvárról 1573 julius 21-ikén, Tuae Amplitudini im mortales gratias ago; quod me indignum eo honore te auctore Summus Pontifex istic exornavit... Martinus Berzeviczejus Eques et Consil. Illustr. Princ. Transsylv. Vat. ltár, Nunt. Germ. Vol. 26, fol. 52, Theiner, id. m. 128. l.* Ugyancsak küldöttsége alkalmával igéretet nyert, hogy megkapja a pápa arczképes emlékérmét, mit hazulról is sürgetett «nem üres, hiu fitogtatás végett, hanem azért, hogy utódaira hagyva családjában örökké éljen XIII. Gergely emléke.»
Haza érve kiegészithette szóval azon tudósitást, melyet a pápa levélileg Forgáchnak küldött.
Kétségtelenül maga a szerpapság alól való fölmentés, melyet a pápa megadott, igen nagy kegyelem, mert ezen rend alól a fölmentések igen ritkák s az egyháztörténelem alig néhányról tud emlitést tenni.
Már most mi volt Forgáchcsal, nem tudni. Az a körülmény, hogy tényleg nem nősült meg, arra mutatna, hogy felszentelt pap volt, mit a püspökké nevező bulla is mutat; Dudithoz irt levele arra vallana, hogy nem volt felszentelve áldozó papnak. Lehet tehát az is, hogy hatott rá a pápa intése; vagy a nehézségek, melyekkel nősülése terve kapcsolatba jött, csakhamar beálló betegeskedése, mely Olaszországba vitte, hol még dolgozni akart történelmi művén, mert okleveleket vitt e czélra magával,
* Acsády, Magyarország három részre oszl. tört.-ben.* akadályozták őt meg terve megvalósitásában.
SÖRÖS PONGRÁCZ.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság
igazgató választmánya f. évi szeptember hó 28-ikán
Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt ülést tartott,
Áldásy Antal, Békefi Reming, Boncz Ödön, Fraknói Vilmos, Majláth Béla, Nagy Gyula, Szinnyei József ig. vál. tagok,
Tóth Árpád pénztárnok és
Schönherr Gyula titkár vettek részt.
Az elnök az ülést megnyitván,
Majláth Béla ig. vál. tag felolvasta «Czimeres doktori oklevél 1647-ből» czimü értekezését, mely a «Turul» jelen füzetében lát napvilágot.
Fejérpataky László másodelnök bemutatta és felvilágositó megjegyzésekkel kisérte I. Károlynak bizonyos Imre fia Miklós részére 1326 április 7-ikén adott oromdisz-adományozó oklevele fényképmásolatát, melyet a vasvár-szombathelyi káptalan levéltárában őrzött eredetiről a Magyar Nemzeti Múzeum könyvtára szerzett meg levéltári osztálya számára.
A folyó ügyek folyamán a titkár jelentette, hogy
Burchard Bélaváry Konrád főrendiházi tag 100 frt alapítványnyal az alapitó tagok sorába lépett. Kivüle a társaság tagjaivá választattak: pártoló tagul
báró Győrffy Pál földbirtokos Szilágy-Kocsmáról (aj. a titkár), évdijas tagokul
Bothfalusi Both Tamás Eperjesről (aj. Meliorisz Béla),
Ujhelyi Hugó kincstári ügyész Nagybányáról és
Lussich Károly dr. kir. közjegyző Karán-Sebesről (aj. a titkár).
A titkár jelentette, hogy a nagyszebeni román irodalmi és közművelődési társaság a csereviszonyra vonatkozó ajánlata elfogadásáért irásban mondott köszönetet, a «Transilvania» czimű folyóiraton kivül összes eddigi kiadványait megküldte a társaságnak. A budapesti tudományos egyetem történelmi szeminárium igazgatósága szintén levélben mondott köszönetet a Turul 1893–1898. évi folyamai megküldéseért.
Jelentést tett továbbá a titkár a felől, hogy a Petőfi-társaság a Petőfi Sándor halálának 50-ik évfordulója alkalmából Segesvárott rendezett emlékünnepre a társaság meghivatván, azon az elnökség intézkedéséből
Fejérpataky László másodelnök,
Komáromy András ig. vál. tag és a titkár által képviseltette magát. A Petőfi-társaság egyidejüleg a Petőfi-ház fölépitésének költségeihez adakozási ivet is küldvén a társaságnak, az ig. választmány felhatalmazta a titkári hivatalt, hogy a mennyiben a társaság tagjai a gyűjtéshez a társaság útján óhajtanának hozzájárulni, adományaikat átvegye és annak idején rendeltetési helyére juttassa.
Tóth Árpád társulati pénztárnok jelentése szerint a társaság pénztárának állása az ülés napján a következő volt:
Bevétel 1899 január 1-től 2160 frt 80 kr.
Kiadás 1845 frt 77 kr.
Pénztári maradvány 315 frt 03 kr.
Vagyonállás.
Értékpapirokban 11,300 frt – kr.
Kötelezvényekben 2,600 frt – kr.
Kötelezvény nélküli alapitványok 500 frt – kr.
A középkori czímeralbum és a Nemzetségi Zsebkönyv czéljaira takarékpénztárban elhelyezve 300 frt – kr.
Pénztári maradvány 315 frt 92 kr.
Összesen 15,015 frt 03 kr.
Az igazgató választmány f. évi január 26-ikán hozott határozatából kifolyólag elhatározta, hogy a nagygyűlést deczember hó első felében az elnökség által kitűzendő napon a Magyar Tudományos Akadémia üléstermében fogja megtartani. A nagygyűlés napirendje következőkép állapittatott meg: 1. Elnöki megnyitó. 2. Az üresedésben levő másodelnöki szék betöltése. 3. Komáromy András emlékbeszéde Nagy Iván felett. 4. Titkári jelentés. 5. Pénztárnoki jelentés.
Végül a titkár bejelentette, hogy az ig. választmány kebelében 3 hely van üresedésben, és felkérte az ig. választmány tagjait, hogy e helyek betöltésére vonatkozó ajánlataikat az alapszabályok 19-ik §-a rendelkezéséhez képest a nagygyülést megelőző ig. választmányi ülés előtti napig, tehát deczember 29-ikéig sziveskedjenek a titkári hivatalhoz benyujtani.
Az elnök a jegyzőkönyv hitelesitésére
Majláth Béla és
Szinnyei József ig. vál. tagokat kérvén fel, ezzel az ülés véget ért.
SZAKIRODALOM.
Regesta imperii XI. Die Urkunden Kaiser Sigmunds (1410–1437.). Verzeichnet von Wilhelm Altmann. II. Bd. Innsbruck, 1897–98.
Altmann becses munkája be van fejezve, kiszámithatlan hasznára nemcsak az általános, hanem a magyar történetnek is. A benne foglalt adatok tömegéről fogalmat nyujthat az, hogy nem kevesebb mint 12,222 oklevélkivonatot közöl Zsigmond uralkodásának utolsó 27 évéről. Az oklevelek közt igen sok a főleg ránk, magyarokra vonatkozó; de akad akár hány tisztán magyar érdekü, magyar kanczelláriai kiadvány is.
Folyóiratunk olvasóit elsősorban a heraldikai és pecséttani tárgyu okiratok érdeklik. Miután a Zsigmond korabeli czimeresleveleink pontosabb vizsgálatánál a birodalmi armalisok ismerete nélkülözhetetlen, már az első kötet megjelenésekor közöltük volt az Altmann könyvében található ide vágó regesztákat. (1897. évf. 44. l.). Ezen közleményünk kiegészitésére kiszedtük a második kötetből is a czimeradományozó, bővitő, javitó stb. leveleket, a melyek közt egy magyar embernek szóló is van, egy pedig Zsigmond egyik ismeretlen magyar czimeradományának emlékét őrzi.
A heraldikai regesták száma a második kötetben jóval nagyobb, mint az elsőben volt. Ott összesen 102 czimeradományt találtunk, itt, hasonló időtartamról (1425–1437) 278-at. Adjuk őket kor szerint, úgy, a mint Altmannál találhatók, megjegyezvén, hogy a német nyelvüeket csillaggal jelöljük meg.
* A zárójelbe tett röviditések: Cznl. = czimeres nemeslevél; Czml. = czimer-megerősitő levél; Czjl = czimerjavitó-levél; Czuj = czimerujitás; Czv. = czimerváltoztatás.*
*1425 január 9. Bécs. Thefenhule János. (Czjl.)
1425 január 16. Bécs. Sleibingsi Péter Iglauból. (A birodalmi igtatókönyvben át van húzva.)
1425 január 17. Bécs. Schwarzenberg Walter Friedbergből. (Cznl.)
425 január 17. Bécs. Johannes de Turna Bellifortis. (Cznl.)
1425 január 18. Bécs. Grüningeni Lanstein János. (Közjegyzői kinevezés és czimerlevél.)
1425 február 21. Szarvkő. Czimerjavitó levél Greiseneckger János, Frigyes osztr. főhg. kamarása. (Czjl.)
1425 márczius 1. Nagyszombat. Stuesy Rudolf Zürichből.
1425 február (?) Tata? Muleni János és Vilmos testvérek, s egy másik Muleni János. (Czjl.)
1425 április 17. Székesfejérvár. Antonius Wittonis Haxin.
1425 május 11. Tata. Alram András.
1425 június 6. Buda. Werstadi Miklós mainzi városi irnok.
1425 június 8. Buda. Waldorfi Schurgin Keresztély.
1425 július 9. Visegrád. Lutz Hochherz Erfurtból. (Czjl.)
1425 augusztus 10. Buda. Brust Gáspár, Menyhárt és Boldizsár.
1425 augusztus 28. Buda. Beeck János.
1425 szeptember 1. Buda. Sultzi János.
1425 szeptember 26. Pozsony. Rawch András (Cznl.)
1425 deczember 4. Esztergom. Spiesz Henrik. (Czml.)
1426 január 9. Trencsén. Stickel Konrád (Czm. és jl.)
1426 márczius 13. Bécs. Eberhard-fia Albert a bécsi sz. István templom kanonokja, Brémából, és Hoyai Arnold-fia János. (Ez utóbbit még az nap káplánjai közé veszi fel Zsigmond).
1426 márczius 26. Pozsony. Rekloke Reinhard a brémai Szent-Eusták templom kanonokja és Truper Henrik ugyancsak odavaló polgár.
1426 május 1. Esztergom. Scharfzand Lajos és Vilmos.
1426 május 1. Esztergom. Schultheiss Jakab.
1426 május 1. Esztergom. Sulzi János.
* Ugyanez már 1425 szeptember 1-én kapott volt czimerlevelet.*
1426 május 1. Esztergom.
Albeni János zágrábi püspök (1420–33.)
birodalmi kanczellár, Albeni Henrik pécsi püspök és ennek fivére Albem Rudolf. (Czm. és jl.)
1426 junius 6. Tata. Meutingi Ulrik és János Augsburgból.
1426 szeptember 4. Buda. Zilioli de Piliciariis Jakab Ferrarából. Palotagrófi kinevezés és czimerlevél.
*1426 szeptember 29. Buda. Zsigmond megerősiti Stein János törvénytelen fiának, Henriknek Wenzel királytól nyert törvényesitését és megengedi neki, hogy atyja czimerét viselhesse.
1427 január 3. Brassó. Czimermegerősitő- és javitó levél Maslin János Rottweilből. (Czm. és jl.)
1427 február 1. Brassó. Gerlau János. Schönbrunnból.
1427 február 24. Brassó. Bossner János.
1427 április 9. Földvár. (Erdély.) Kappfer Jodok és társa Coler János.
1427 április 23. Brassó. Wrecht Fridrik Miklós Danzkából.
1427 május 25. Sepsi-Szent-György. Lerchenfelder Heimram straubingi polgár.
1427 nov. Nándor-Fejérvár. Edlerawer Herman.
1428 február 10. Nagyszombat. Fuchsensteiner János Glaubendorfból.
1428 július 9. Köveny. Lovag Chelli de Bengenennis, a művészetek és a gyógyászat doktora Pergolából.
*1429 február 18. Kassa. Merbot Miklós.
*1429 április 10. Pozsony. Amhart Lajos.
1429 április 17. Pozsony. Baworovi Márton. (Cznl.)
1429 április 29. Pozsony. Czimerlevél Specklin Bertholdnak.
1429 június 11. Pozsony. Grünwald Vilmos kir. familiaris.
1429 június 11. Pozsony. Gretzer János Nürnbergből.
1429 június 13. Pozsony. Reyppoldsdorfi Horen Henrik.
1429 júl. 8. Pozsony. Freitag Miklós Égerből. (Czv.)
1429 július 26. Pozsony. Falb Albert.
*1429 szept. 29. Pozsony. Brune János és Péter (Czv., miután a velük ellenséges viszonyban élő rokonaikkal, Brune Antal és Jánossal nem akarnak egy czimert viselni.)
1429 szept. 29. Pozsony. Chosietowi Venczelnek.
1429 november 13. Pozsony. Offenburg Hermann Báselből. (Czjl.)
1429 november 25. Pozsony. Spett Jánosnak.
1429 decz. 26. Pozsony. Leonis János jogtudor.
1430 január 10. Pozsony. Goldener János, Konrád és Herman.
1430 január 16. Pozsony, Niger Konrád Burkasdszellből. (Czv. a törökök és csehek elleni háboruban teljesitett szolgálatokért.)
1430 február 9. Pozsony. Meinel Konrád és fia János. (Czml.)
1430 márczius 4. Pozsony. Schenk Péter Waibstadtból. (Cznl. a Német-, Magyar- és Csehországban teljesitett szolgálatokért.)
*1430 május 1. Schintaw. Schaffer György és Miklós. (Csehországban tett hű szolgálatért.)
*1430 május 5. Schintaw. Winheim János.
*1430 máj. 12. Schintaw. Heidersdorfi Frigyes. (Czjl.)
1430 május 31. Schintaw. Konstanzi Ehinger Henrik. (Czm.)
1430 július 3. Bécs. Romersheimi Henrik és Jakab. (Ugyanaznap nyerték törvényesitésüket.)
1430 július 21. Bécs. Ponhammer János.
1430 július 22. Bécs. Brawn Bernát.
1430. július 22. Bécs. Reisach Keresztély. (Czuj.)
1430 július 22. Bécs. Liechtenstein Ottó. (Meissaui Ottótól hagyományozott czimer megerősitése.)
1430 augusztus 7. Pozsony. Fröschel György (Czjl.)
1430 augusztus 17. Passau. Jawser Rudolf, Mihály és Jobst. (Czimert és lovagi rangot megerősitő levél; aug. 22-ikén még egy példányban kiadatott.)
1430 augusztus 21. Passau. Awnbeck Márton.
1430 október 14. Nürnberg. Usmer Frigyes.
*1430 október 16. Nürnberg. Mesnang János.
*1430 okt. 28. Nürnberg. Grüner János és Miklós.
1430 nov. 11. Ulm. Ritter János Ulmból. (Czml.)
1430 nov. 11. Ulm. Aichstettr Frigyes.
1430 nov. 13. Ulm. Hutner Konrád.
1430 nov. 17. Ulm. Fridung Konrád. (Czml.)
1430 november 17. Ulm. Bechel Péter.
1430 deczember 2. Überlingen. Linsen János, Ulrik és Henrik.
1430 deczember 4. U. ott. Suter János és Konrád.
1430 deczember 6. U. ott. Vogelweider János és András.
1430 deczember 6. U. ott. Watti Hugó, János és Konrád és nagybátyjuk Watti Péter.
1430 deczember 26. Konstancz. Mötele János, Rudolf és Miklós. (Czjl.)
*1431 január 10. U. ott. Schorendorfi János.
1431 január 13. Konstancz. Kalen János Braunschweigból.
1431 január 15. Konstancz. Turner Lutfried Konstanczból.
1431 január 17. Konstancz. Kalcheimi Kraicht Albert, Zokko, János és Gérárd. (Cznl.)
1431 január 20. Konstancz. Laufner Konrád Kemptenből. (Cznl.)
1431 január 29. Reutlingen. Lutzen Jakab, Henrik és Jodok.
1431 február 1. Gmünd. Beygaw András.
1431 február 7. Nürnberg. Spilner György Grossenauból.
1431 márczius 5. Nürnberg. Kapfhauser János Herrenbergből.
1431 márczius 7. Nürnberg. Dowbe Jakab és Wachenheimer Péter.
*1431 márczius 7. Nürnberg. Maurawer Henrik Salzburgból.
1431 márczius 8. Nürnberg Opitz Péter.
*1431 márcz 9. Nürnberg. Rawhenberger János.
1431 márcz. 11. Nürnberg. Waldorpi Péter.
1431 márczius 11. Nürnberg. Hetter Herbertnek Rechenlingshausenből.
1431 márczius 13. Nürnberg. Schonbaschen Henrik, Bettenhauseni János és Judenbachi alias Schröter Konrád.
1431 április 2. Nürnberg. Jacobus de Rotulo genfi polgár.
1431 április 3. Nürnberg. Wyssnowi Mikite. (Czjl.)
1431 április 5. Nürnberg. Herrant Mihály, Rinót és Erdhárd.
1431 április 15. Nürnberg. Awrochi Hund Frigyes. (Czjl.)
1431 április 16. Nürnberg. Meyenberg János mester.
1431 április 16. Nürnberg. Fink Frigyes.
1431 április 16. Nürnberg. Senn Ulrik Sanct-Gallenből.
1431 április 23. Nürnberg.
Clemens de Sancto Georio.
1431 április 27. Nürnberg. Suntheim Jánosnak.
1431 április 29. Nürnberg. Rot Seitz és János (Czml.)
1431 május 24. Éger. Scheiditz Henrik.
1431 május 29. Éger. Peter Miklós és fia Miklós.
1431 május 29. Éger. Sewer András.
1431 június 4. Bamberg. Stockman máskép Hitzemplitz János.
1431 június ? Nürnberg. Müller János Tübingenből.
1431 június 15. Nürnberg. Edlerawer Herman.
1431 június 19. Nürnberg. Gresel Ulrik.
1431 június 20. Nürnberg. Frankfurter János. (Cznl.)
1431 junius 24. Nürnberg. Fewer János, Miklós és Erhard.
1431 június 29. Nürnberg. Vogt Wigand és János Richelsheimből.
1431 június 29. Nürnberg. Nawi Loyus.
1431 július 2. Nürnberg. Wagenpfil Péter mester.
1431 július 3. Nürnberg. Med. doctor Wilgen Gottfried.
1431 július 6. Nürnberg. Medic. doctor Lochner János. (Czml.)
1431 július 9. Nürnberg. Adenolt, másként Eckart Jobst.
1431 július 24. Nürnberg. Alspacher alias Widman János mester és vérrokona Widman János.
1431 aug. 4. Nürnberg. Colner János és Sebald.
1431 augusztus 4. Nürnberg. Studenecker Osváld.
1431 augusztus 4. Nürnberg. Goschel Keresztély.
1431 augusztus 4. Nürnberg. Nemes Ciriferi Orbán jogtudor Salins-Moutiersből. (Czml.)
1431 augusztus 4. Nürnberg. Newenburgi János.
*1431 augusztus 18. Nürnberg. Span Mátyás.
1431 aug. 20. Nürnberg. Stock Miklós és János.
1431 augusztus 24. Nürnberg. Johannes de Pratis mester és jogtudor Cremaból. (Czl. és palotagrófi kinevezés.)
1431 augusztus 25. Nürnberg. Goldner Konrád és Herman. (Czml.)
1431 augusztus 28. Nürnberg. Stock János és Miklós. (Cznl. Ugyanezek egy héttel előbb czimerlevelet kaptak.)
*1431 szept. 7. Augsburg. Görlitzi Schmidt János.
*1431 szept. 8. Augsburg. Kol Ulrik.
*1431 szeptember 12. Landsberg. Brisacher Markvárd Konstanzból, a király udvari cselédje és ennek fivérei János, Bertold, Konrád és Henrik. (Lovagi ranggal.)
1431 szeptember 19. Lindau. Bissinger Miklós, Henrik és János. (Czml.)
*1431 október 16. Feldkirch. Ulmi Ehinger János, Walter és Konrád. (Czjl.)
1431 október 28. Feldkirch. Volker János Szulczbachból. (Czml.)
1431 november 25. Milano. Pirger János.
1431 nov. 25. Milano. Petrus de Castro Martini.
1431 decz. 5. Milano. Belmanulus de Penna. (Czml.)
1431 deczember 6. Milano. Posch Jakabnak Künstettenből.
1431 deczember 6. Milano. Masuerii másként Jordán Bernát Lyonból és fivére Péter. (Cznl.)
1431 decz. 10. Milano. Walter de Tongris. (Cznl.)
1431 deczember 11. Milano. Sunnawer Fülöp.
1431 deczember 13. Milano. Dinstel György.
1431 deczember 14. Milano. Hawrank János.
1431 deczember 30. Piacenza. Wyheri János.
1432 január 17. Piacenza. De Bonifaciis Bonifácz, Péter és Miklós, s unokatestvérük Galeazzo. (Cznl.)
1432 január 18. Piacenza. Petrus de Comprioribus és fia Lajos.
1432 február 25. Piacenza. Franciscinus de Arnoldis de Quistello fiai Amorotus, Feragutus és Tádé Mirandolából.
1432 márczius 6. Piacenza. Kern Miklós.
1432 márczius 11. Piacenza. Meszner Konrád.
1432 márczius 11. Piacenza. Hütel György és Lajos. (Czml.)
1432 márczius 15. Piacenza. Mirandolai János és Ferencz. (Engedély, hogy czimerükbe Luxemburg herczegség czimerét felvehessék.)
1432 márczius 25. Parma. Frey Frigyesnek Konstanczból.
1432 márcz. 25. Parma. Radmannsdorffi Gáspár.
1432 márcz. 25. Parma. Rüdingeni Keresztély.
1432 április 5. Parma. Terlagoi lovagok. (Cznl. birod. nemességről. Az eredeti a Terlagoi grófoknál.)
1432 júl. 1. Lucca. Schwartz Konrád és János. (Czml.)
1432 július 27. Siena. Laurentii János. (Ugyanaznap törvényesittetett).
1432 aug. 24. Siena. Tafler Konrád.
1432 aug. 31. Siena. Belzi Bereczk-fia Henrik.
*1432 szept. 15. Siena. Kircz Frigyes.
1432 szept. 29. Siena. Sigwein János. (Czml.)
1432 október 5. Siena. Fechenheimer Maternus mester és fivérei János, Jakab, Gilbert és Ádám.
1432 október 9. Siena. Seng Zsigmond.
*1432 deczember 4. Siena. Hosman Mátyás.
*1432 deczember 4. Siena. Sparenlaib Pál.
*1432 decz. 19. Siena. Moytrodi Pucking Vilmos.
1432 decz. 19. Siena. Nuczel Mihály, Lőrincz és János.
*1432 decz. 29. Siena. Haspel Konrád.
1433 janurá 1. Siena. Becheim Ottó.
1433 február 18. Siena. Czissei Kolos, a király szolgája. (Cznl.)
1433 április 18. Siena. Narducius Simon-fia Károly Perugiából.
1433 április 19. Siena. Hurter Henrik.
1433 április 19. Siena. Lacki Péter. (Nem magyar. Lach, más néven Laak, Ausztriában van.)
1433 április 19. Siena. Reiffing Bertalan.
1433 május 21. Róma. Bochowi Venczel, császári
kanczelláriai jegyző. (Cznl. Ugyanazon napon felveszi őt a király familiarissai közé).
*1433 máj. 21. Róma. Brisacher Markárd, a király szolgája és udvari ember, a kit előbb a király a Tiberis hidján lovaggá ütött. (Nemesitő és czjav. levél, mely Markárd testvéreinek, János, Bertold, Konrád és Henriknek is szól. Érdekes, hogy ugyanezek már 1431 szeptember 12-ikén Landsbergben kelt oklevéllel lovagi rangot és czimert kaptak.)
1433 május 31. Róma. Sannawer Miklós, Albert osztrák hg. követe, a kit a király a Tiberis hidján lovaggá ütött.
1433 május 31. Róma. Hasonlókép Beheim Sebadot.
1433 május 31. Róma. Haller Erhárd és Pál. (Czjl.)
1433 május 31. Róma. Truchsess Ulrik. (Czjl.)
1433 május 31. Róma. Stock János és Miklós. (Czjl.)
1433 május 31. Róma. Blulyn Ulriknak Sulburgból.
1433 május 31. Róma. Probischc Germán Reynből.
1433 június 2. Róma. Wehinger György.
1433 jún. 7. Róma. Baworowi Lechowski Venczel.
1433 június 17. Róma. Hersseli Richart Henrik, a király persevantja.
1433 június 20. Róma. Knygt János Angolországból.
U. akkor, u. ott. Knonowi Meyer Konrád.
U. akkor, u. ott. Hert Lénárd.
U. akkor, u. ot. Stebler alias Graff Mihály.
U. akkor, u. ott. Schwartzenmurer Jakab és másik Jakab testvérek.
U. akkor, u. ot. Escher Gottfrid.
1433 junius 21. Róma. Chapman János Angliából.
1433 június 22. Róma. Capalati János lovag, a király fegyvernöke.
1433 jún. 28. Róma. Escher Götz lovag Zürichből. (Eredetije a családnál Zürichben.)
1433 június 29. Róma. Ghinazo de Azonibus Sienából. (Cznl.)
1433 július 2. Róma. Heiden Márton, Ottó és Konrád. (Czmjl.)
*1433 július 10. Róma. Rummel Ferencz, János, Henrik és György. (Czmjl.)
1433 július 13. Róma. Beheim Konrád Gross-Kunrewtből.
1433 július 13. Róma. Schlick család. (Czbőv. Nincs a birod. igtatókönyvben s úgy látszik hamisitvány, mint a Schlickek oklevelei jórészben.)
1433 július 14. Róma. Neckel János és Mihály.
*1433 július 14. Róma. Holger Mihály.
1433 július 18. Róma. Schwertzel István.
1433 július 20. Róma. Benvenuto Jacobi Crode jogtudor Bolognából.
1433 július 30. Róma. Petrus de Quercu alias Duchesne Brüsselből. (Cznl.)
1433 augusztus 1. Róma. Jochskonis János Niklasdorfból. (Palotagrófi kinevezés és czml.)
1433 augusztus 1. Róma. Angelus de Ponte Perugiaból. (Cznl.)
1433 augusztus 6. Róma. Legniczi, másként Aurifaber Jeromos (Czml.).
*1433 augusztus 10. Róma. Gerlach Jakab Görlitzből, a ki német-, olasz-, magyar- és Csehországban hüségesen szolgálta a királyt.
1433 aug. 10. Róma. Altenbair Henrik és János. (Czml.)
1433 aug. 12. Róma. Maffinus de Senago Modoeciából. (Czjl.)
1433 aug. 22. Róma. Baptista de Scacolis Urbinóból.
1433 aug. 12. Róma. Poignar Bertalan.
1433 augusztus 15. A monte-rotondoi táborban. Seger Henning Braunschweigból.
1433 aug. 20. Perugia. Mateo Pietro de Ubaldis jogtudor fiai Baldus és Péter. (Cznl.)
1433 aug. 28. Perugia. Monochuccius Venturacii de Campanisnak Perugiából. (Cznl.)
143 augusztus 28. Perugia. Nicolaus Pauli de Gracianis Perugiából. (Cznl.)
1433 aug. 29. Perugia. Görlitz város (Czjl. s engedély zöld vagy sárga pecsétlő-viasz használatára.)
1433 szept. 1. Urbino. Nicolaus alias Brunellus de Scottis Perugiából.
1433 szept. 19. Ferrara. Nicolaus de Abacia.
1433 okt. 1. Pistoja. Aloisius de Verme részére. (A czimer az adományos
magyar czimere után van szerkesztve. U. azon nap Zsigmond ezen Vermei Alajost Zimei Jakab veronai lovag fiát Sanguinetto grófjává tette.)
1433 november 11. Basel. Prawn János.
1433 deczember 6. Basel. Stawdinger György.
1433 deczember 10. Basel. Wirmlin Verner fiai Verner, Bertalan, Miklós és Márton. (Czml.)
1434 jan. 17. Basel. Krews Henrik Sachsenfeldenből.
1434 január 17. Basel. Wechsler Frigyes.
1434 jan. 17. Basel. Im-Hof János és hasonnevü fia.
1434 február 22. Basel. Stetern István Kalmunzból és fia Lénárt, Ulrik és János.
1434 márczius 23. Basel. Landespergi János.
*1434 április 3. Basel. Kircher János, a király hasonnevü protonotariusának fia (Czjl.)
1434 április 3. Basel. Zsigmond császár Rappoltstein urának Smassmannak Wetzel Elzával kötött házasságát valódi házasságnak, gyermekeiket törvényeseknek és örökösödésre jogosultaknak jelenti ki; egyuttal Wetzel Elzát és utódait megnemesiti s neki a Dickei urak kihalása következtében gazdátlanná vált czimert adományozza.
1434 április 4. Basel. Diesbach Kolozs lovag.
1434 ápr. 4. Basel. Helchner Burkárd és fiainak.
1434 április 4. Basel. Kelner Burkárdnak. (Czml. Azonos ez az előbbi Helchnerrel?)
*1434 április 4. Basel. Bugniet János és Miklós Freiburgból. (Czml.)
1434 április 4. Basel. Zimberman, másként Buchs Henrik. (Czml.)
*1434 április 5. Basel. Tzchatis Hugó Freiburgból. (Az apósa Murteni Gerhart János czimerét kapja.)
1434 ápr. 6. Basel. Sermonis Henrik és János. (Cznl.)
1434 április 10. Basel. De Garsiis Lajos és Márkus (Palotagrófi kinevezéssel.)
1434 április 13. Basel. Fridung Konrád.
*1434 ápr. 13. Basel. Meiger Miklós és Henrik. (Cznl.)
1434 ápr. 15. Basel. Obruster Han-nak nevezett Henrik.
1434 április 20. Basel. Boszna János és Antal.
1434 ápr. 20. Basel. Ritenhofeni János és Péter. (Cznl.)
*1434 máj. 1. Basel. Hagen Ferencz. (Nincs a birod. igtatókönyvben. Az eredeti a strassburgi városi levéltárban van.)
1434 május 1. Basel. Nesselbachi Gillig. (Cznl.)
*1434 május 8. Basel. Laymugeni Erasmus. (Czjl., egyuttal engedély arra, hogy a saját czimere mellett Tegernbach váráét is használhassa.)
*1434 máj. 10. Basel. Sulczbachi Volker János. (Cznl.)
*1434 máj. 11. Basel. Schonkint János Baselből (Czjl.)
*1434 decz. 6. Pozsony. Weider János Görlitzből. (Nincs a birod. igtatókönyvben. Gyanus, mert a keltezése hibás.)
*1434 decz. 8. Pozsony. Hegenheni Péter Baselből. (Czml.)
*1434 decz. 8. Pozsony. Herold János Baselből.
*1434 deczember 8. Pozsony. Surlin János, Detre és János-Konrád.
*1435 január 1. Pozsony. Cappel Hartung.
*1435 január 25. Bécs. Pfanzagel Ulrik bécsi polgárnak. (Nincs a bir. igtatókönyvben. Eredetije a bécsi csász. udvari levéltárban.)
1435 júl. 13. Brünn. Leroydei, alias Baffzky Venczel.
U. akkor, u. ott. Poit Simon.
U. akkor, u. ott. Murer Péter.
U. akkor, u. ott. Kernner Ulrik.
U. akkor, u. ott. Rued Pilgrim.
1435 aug. 9. Brünn. Brodecki János. (Cznl.)
1435 szept. 30. Pozsony. Heidenheimer Frigyes. (Cznl.)
1435 okt. 10. Pozsony. Heidenheimer Frigyes. (Cznl.)
1435 (H. és kelt nélkül). Galeazzo de Bouromeis.
*1436 május 7. Pozsony. Planke János.
*1436 augusztus 14. Iglau. Zsigmond császár kinyilatkoztatja, hogy a czimeres-nemeslevél, melyet Wurmelin Verner fiainak adott, Colmár városának semmi jogát sem csorbitja.
*1437 január 8. Prága. Thyner János és másik Jánosnak. (Mulfer Gillig czimeréről.)
*1437 január 8. Prága. Sparenlaib Pál elbogeni polgár. (Czjl.)
1437 márczius 13. Prága. Böhmisch-Brod város.
1437 április 17. Prága. Rolbatz János Baselből. (Nincs a birodalmi igtatókönyvben. Eredetije a zürichi Antiquar. Gesellschaft gyüjteményében.)
*1437 júl. 24. Éger, Stahrembergi Rüdiger. (Czjl.)
1437 augusztus 2. Éger. Czettler Jobst. (Nincs a bir. igtatókönyvben. Az eredeti a berlini állami titkos levéltárban volt, de elveszett.)
Heroldokra vonatkozólag a következő három okiratot ismerjük meg az Altmann regestáiból:
1431 április 4. Nürnberg. Zsigmond kir. Frawnberger Ditriket heroldjává nevezi ki.
1433 június 3. Róma. A király kinevezi Mausdorffi Jánost a csehországi összes heroldok és poursuivantok fejévé és neki a «
Behemerland» nevet adja. (A birod, igtatókönyvben át van húzva s mellé irva;
Vide in registro Boemie).
1433 június 17. Zsigmond czimert ad poursuivantjának Hersseli Richart Henriknek. (A czimerlevelek közt is közöltük.)
A tornákra vonatkozólag nagy érdekü adatot szolgáltat a következő oklevél:
*1431 július 13. Nürnberg. Zsigmond megengedi Nürnberg városnak, hogy trombitásokat és harsonásokat tarthasson. Ez évben Nürnbergben nagyszerü tornaünnepélyek voltak s muzsikusokra kétségtelenül ép ezért volt szüksége a városnak.
Nem kevésbbé érdekes azon 1430 szeptember 22-ikén, ugyancsak Nürnbergben kelt okirat, melylyel a király Sobyratzi Péternek helyre állitja becsületét és tisztességét, melyet azért vesztett el, mert párviadalban győzelmet vett rajta Splani Hugó. A duellumra Splani Hugó, másként Hugo de Villafranca del Penades több izben kérte volt a király engedelmét, mig végre Frigyes brandemburgi őrgróf közbenjárására megnyerhette. A küzdelem négy előkelő tanu jelenlétében 1430 szeptember 18-ikán történt meg s Péter legyőzetésével végződött. Milyen szomorú következményekkel járt ez a vesztes félre, mutatja a négy nappal később kelt oklevél, a melyben az elveszett becsületet a királynak kellett helyreállitani. «
Nos considerantes – mondja Zsigmond az oklevélben –
quod duobus duellantibus alterum ab altero vinci necesse est, vel mutuis saltem amborum ictibus se prosterni, quibus tamen sic succumbentibus, quoniam ars amborum ex libera procedit quodam modo voluntate, majestas regia benignitate solita succurrendum decrevit, ne maioris dedecoris et desperationis laqueo se submittant.» Hasonló becsület-helyreállitó levél kivonatát már az 1419. évnél közöltük.
A sárkány-rendről szól egy 1429 szeptember 29-ikén Pozsonyban kelt oklevél, melylyel a király Litvániai Vitoldot a rendbe felveszi.
Külföldi rendek közül emlittetnek a Szent-György paizsáról (Sct. Georgen-schilt) nevezett lovagtársaság, melynek, úgy látszik, több különböző csoportja volt az imperium egyes vidékein. Szabályait 1426 márczius 14-ikén erősitette meg Zsigmond. 1434 márczius 4-ikén kelt a vörös keresztes-rend kiváltságlevele, 1431 márczius 31-ikén pedig az
egyszarvúról nevezett nürnbergi lovagi társaságé, ez utóbbi azonban a birodalmi igtatókönyv jegyzete szerint «
non transivit».
Van a regesták közt nehány pecséttani tekintetben érdekes is. *1429 február 21-ikén (Kassán) a namslavi lovagság kap pecsétet, *1434 július 3-án pedig Eifelstat város. Vörös viaszszal pecsételés jogát kapja 1425 április 11. (Székesfejérvárott) Frangepan Miklós vegliai, segniai és modrusi gróf,
* Az oklevelet Zsigmond mint római és magyar király adja ki.* 1437 április 4-ikén pedig Eberstorfi János. Városok közül 1433-ban Boroszló, 1434-ben Görlitz és Ulm, 1435-ben Schweidnitz.
Ennyi adatot nyujt az Altmann munkája a czimer- és pecséttanhoz. A regesták felölelik a birodalmi igtatókönyvek teljes anyagát, de ezzel a Zsigmond czimeres (és egyéb) oklevelei alig ha vannak teljesen kimeritve. Számos olyan kétségtelen hitelü, eredeti oklevelet ismerünk, a melyek az igtatókönyvekből hiányoznak. Czimerlevél is van köztük nem egy. Lehetséges, hogy egy részük a magyar vagy a cseh királyi könyvekbe volt bevezetve, de sok valószinüleg registrálatlanul maradhatott.
Áttekinthetőség kedvéért összeállitottuk a birodalmi armálisok különbféle csoportjait. Van pedig az ismert 379 között nyelvre nézve 294 latin és 85 német. Pusztán czimeradományt tartalmaz 232; régi czimert megerősit 29; nemesitéssel, palotagrófi vagy közjegyzői kinevezéssel kapcsolatos czimeradomány van 58; czimerbővités vagy javitás van 42; czimerváltoztatási engedély 8; czimer vagy sisakdisz átruházásáról és örökléséről szól 6, elkobzott czimer visszaadásáról 1, végül városi czimerlevél van 3.
Általában kevés akad köztük az előkelőbb nemesség tagjainak szóló; nagy része az adományosoknak alsóbb rangu ember, udvari szolganép és városi polgár. Nemzetség szerint legtöbb közöttük a német, főleg az osztrák tartományokbeli, aztán jönnek az olaszok. Van
nehány németalföldi és angol is, ez utóbbiak, úgy látszik, akkor kapták az armálist, mikor a császári koronázásra követül mentek Rómába.
A czimeradományozó okleveleknek több olyan fajával találkozunk, a minőket a mi Zsigmondtól származó armálisaink közt hiába keresnénk. Ilyenek a czimerátruházást jóváhagyó oklevelek. Gyakori eset volt, hogy házasságon kivül született gyermekekre törvényesitésük alkalmával átruházta az uralkodó atyjuk czimerét; bár nem egy esetben, talán a rokonok tiltakozását tekintve, új czimerrel adományozta meg őket. Érdekesek azon esetek is, midőn valamely kihalt nemzetség gazdátlan (ledig) czimerét adja oda valakinek Zsigmond. Rendkivüli czimeradományok közül kiemelendő a Laymungeni Erasmusé, a ki 1434 május 8-ikán Baselben czimert kap, s ugyanazon oklevélben azt is megengedi neki a király, hogy e mellett a Tegernbach vára czimerét is viselhesse. A legmagasabb királyi kitüntetésben részesültek a dúsgazdag és felső Olaszországban nagy szerepet játszó Mirandolák: engedélyt nyernek rá, hogy Luxemburg czimerével bővithessék a magukét.
Van nehány megmagyarázhatatlan czimeradományozási eset is. Brsiachi Markvárd királyi udvari ember és négy fivére 1431 szeptember 21-ikén Lanspergben lovagi rangot és czimert kap. Ugyanezek az adományosok két évvel később, 1433, május 21-ikén Rómában ugyancsak lovagi titulust és czimert kapnak. Még különösebb a Jauser Rudolf, Mihály és Jobst esete. Ezek alig egy hét alatt kapnak kétszer lovagi rangjukat és czimerüket megerősitő levelet, először 1430 augusztus 17-ikén, másodszor ez év és hó 22-ikén; mindkét oklevél Passauban kelt.
Azok a magyarok számára adott birodalmi armalisok, melyeket eddig ismerünk, u. m. a Somkereki Erdélyi és a Bossányi 1415-ből, a Kölkedi 1429-ből és az Aszuvölgyi 1437-ből, hiányoznak a birodalmi igtatókönyvekből s igy az Altmann munkájából is. Helyettük egy más magyar embernek adott armalist találunk benne: Albeni János zágrábi, Albeni Henrik pécsi püspök és fivérük Albeni Rudolfét. (Kelt 1426 május 1-én Esztergomban.)
Tévedésből kaptak-e ezek
birodalmi czimerjavitó oklevelet, vagy ők maguk kértek ilyet, ki tudná eldönteni. Valószinübb az első eset, mert ez időben, mikor még Zsigmond nem volt imperator, nem lehetett nagyobb becse a német armalisnak, mint a magyarnak.
Egy magyar czimerlevélnek a
nyoma is fenmaradt egyik regestában. 1433 október 1-én Pisztójában Zimei Jakab fia Vermei Alajos grófságot kapott Zsigmondtól. Ugyanaznap birodalmi armalist is nyert, nemességének nagyobb dicsőségére; az ebben foglalt czimernek pedig az új gróf
magyar czimere szolgált alapul. Előbb tehát magyar czimert s talán nemességet is kapott volt Vermei Alajos, a melyre, gróffá lévén, hogy annál erősebb hitellel birjon, birodalmi armálist váltott magának.
Helyek szerint csoportositva a Zsigmond czimerleveleit, azt találjuk, hogy Magyarországon csak 78 kelt; és pedig Pozsonyban 30, Budán 16, Tatán 10, Esztergomban 5, Brassóban, Visegrádon 4–4. A külföldi városok közül nem Konstanczra, mint sokan hitték, hanem a tornáiról hires Nürnbergre esik a legtöbb, 50 darab. Utánna mindjárt Konstancz következik 43 darabbal. Rómában kelt 39, Baselben és Sienában 18–18, Bécsben 17, Prágában és Brünnben 6–6. Miután a legtöbb czimeradomány a tornákkal áll összefüggésben, ezek a számok azt is megmutatják, hol tartottak abban az időben Német- és Magyarországon legtöbb tornaünnepélyt. Az ilyen ünnepségek alkalmából aztán tömeges czimeradományozásokra találunk. A császári koronázás alkalmával Rómában május 31-ikén 7, június 20-ikán 6 armális kelt. Négy öt czimerlevél egy napon nem tartozik a ritkaságok közé. 1424 szeptember 1-én Tatán egyszerre 6 czimert adományozott Zsigmond csupa angolos nevü uraknak, a kik, úgy lehet, az augusztus végén tartott nagy királyi vadászatokon szerezték érdemeiket.
Nagyon szerettünk volna összehasonlitásul közölni egy hasonló kimutatást Zsigmond magyar czimerleveleiről is. Ez azonban ez idő szerint még nem lehetséges. A mi királyi könyveink nincsenek meg, a czimeradományoknak tehát megközelitőleg teljes sorozatát sem vagyunk képesek összeállitani. Az az anyag, a mi eddig a levéltárakból előkerült, csak egy töredéke az egésznek, a kiadottak s ismertek száma alig megy többre hetvennél. Idővel meg fog többszörösödni ez a szám s akkor nagyon tanulságos lesz a külföldi és a magyar anyag egybevetése.
Varjú Elemér.
Nemes családok Pest vármegyében. Irta Kőszeghi Sándor. Budapest, 1899. 8-rét, 447. l.
Pest vármegye érdemes főlevéltárnoka most megjelent munkájával a heraldika és genealogiával foglalkozóknak, nemkülönben az egyes nemesi családoknak igen használható kézi könyvet nyujt. Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye levéltárának gazdag anyagából közli azon nemes családoknak jegyzékét, melyekre a vármegye levéltárában valamely, bármily csekély adat is található. E jegyzék összeállitásában azon irányelvet követte, hogy nemcsak a pestmegyei családokat vette föl, hanem az összes nemesi családokat, melyeknek a vármegyében nyomuk maradt. Munkája ilyformán közel ötezer családra vonatkozó adatokat tartalmaz. Csak adatoknak gyüjteménye a könyv, a minthogy nem is lehet ez másképen, feldolgozást az anyagnak terjedelme folytán kivánni nem lehetett, de az anyag természeténél fogva ily feldolgozás talán magától is ki volt zárva. Munkáját átlapozva, azon benyomást veszszük, hogy lelkiismeretes szorgalommal vannak összeállitva mindazon adatok, melyeket a levéltár az egyes családokra, úgy a nemességre, mint azok leszármazására vagy legalább is czimerére tartalmaz.
Két megjegyzést azonban nem hallgathatunk el. Az egyik az, hogy a munka tisztán csak a megyei levéltár anyagát tartalmazza, ez irányban tehát teljesnek mondható, de e mellett még nagyon sok oly nemesi család lehet, kikre a levéltár adatot nem tartalmaz, de azért a pestmegyei családok közé számithatók. A másik megjegyzés az, hogy a munka értékét nagyban emelte volna, ha szerző külön választja a szoros értelemben vett pestmegyei és külön a többi nemesi családokat. Igy legalább a tulajdonképeni megyei nemesi családokat egy helyt találhatnók meg. Mindkét megjegyzés azonban épen csak megjegyzés akar lenni, a munka belértékét és használhatóságát e két körülmény nem érinti.
1899-4
TURUL
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Közlönye
AZ IGAZGATÓ-VÁLASZTMÁNY MEGBIZÁSÁBÓL SZERKESZTIK
FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ
MÁSODELNÖK
ÉS
SCHÖNHERR GYULA
TITKÁR.
TIZENHETEDIK KÖTET
1899-DIK ÉVI FOLYAM
BUDAPEST
KIADJA A MAGYAR HERALDIKAI ÉS GENEALOGIAI TÁRSASÁG.
MDCCCXCIX.
A BÁRÓ WESSELÉNYI CSALÁD EREDETI CZIMERE.
(Szines hasonmással és a szöveg közt három rajzzal.)
Sok czimer-elfajulást ismer a magyar heraldikai tudomány (csak a Forgách-czimerre utalok), de nagyobbat és nevezetesebbet, mint a minő a báró Wesselényi családé, alig. E méltán országos hirü és nagynevü családnak származását is mesékbe burkolták a XVII-ik század hizelgő deákjai és irói, azonban Nagy Iván és Deák Farkas fáradozásainak sikerült a meséket megczáfolni s a családnak tiszta magyar származását megállapitani. Ámde szintoly mesés czimerének eredete, változásai s elfajulása felett még eddig homály borongott s noha Doby Antalnak meg Csergheő Gézának e folyóiratban közölt adatai e homályt kezdették eloszlatni, teljes, kétségtelen fényt nem tudtak e vitás, homályos heraldikai kérdésre deriteni, mert sem Doby, sem Csergheő nem tudták a döntő bizonyitékot, az eredeti czimerlevelet, felmutatni.
A Turul lapjain kezdődött a Wesselényi-czimer homályos kérdésének tisztázása; legyen itt a folytatása és befejezése is. Azért itt közlöm az alábbi czimerlevelet, s bebizonyitom, hogy az nem mást, mint a báró Wesselényi család eredeti czimerét ábrázolja.
Ismeretes, hogy a hadadi báró Wesselényi család czimere a mult századtól kezdve
kék mezőben koronás szirén balrahajló halfarkkal; jobb kezében zöld száron 3 veres rózsát tart, balját csipőjére teszi.
* Nemzetiségi Zsebkönyv, 1888. 451. l.*
Ezzel ellentétben bizonyos, hogy Wesselényi Ferencz nádor nem szirént használ czimerképül, hanem koronás, halfarkkal végződő, kiöltött nyelvü s egy lábával 3 rózsát tartó állatot, a mely oroszlánnak, vagy kutyának nézhető.
* Nagy Iván, Magy. csal. XII. k. 161. l. Acsády, Széchy Mária, 3. l. Turul, 1890. évf. 85. l.* A kétséget, vajjon a halfarkkal végződő kiöltött nyelvü állat eredetileg oroszlán volt-e vagy kutya? a nádor nagyatyjának I. Ferencznek czimere oszlatja el. Ebben a czimerkép félreismerhetetlenül nem egyéb, mint halfarkkal végződő kiöltött nyelvü
kutya.* Turul, 1883. évf. 49. l., 1890, évf. 214. l.*Az, hogy I. Ferencz 1576-iki czimerében a czimerképül szolgáló kutya nem tart lábával semmit, hanem egy fatörzsökhöz van kötve, nem tesz különbséget. Mind a rózsa, mind a fatörzsök ugy is csak járulékok, s a czimerkép naturalizálása után, tehát csak a XVI. és XVII. században keletkeztek.
Azt lehetne azonban itt ellenvetni, hogy a kiöltött nyelvü és halfarkkal végződő kutyát talán csak a Lengyelországban is honos Wesselényiek használták czimerképül, ellenben az Erdélyben lakók mindig a szirént.
Ezt az ellenvetést megdönti Wesselényi I. Miklósnak, Erdélyország itélőmesterének és a Wesselényi család gyekei ága alapitójának 1584-iki, s előbb Gyekén, most Zsibón őrzött siremléke. Ezen rajta van I. Miklós szines czimere s arra, mint az emlékkő felfedezője Deák Farkas
irja:
«kék mezőben felülről inkább medvét mutató, de kiöltött nyelvéről itélve oroszlánnak szándékolt állat van rajzolva, a mely alulról felkunkorodó halfarkban végződik, s két első lábával faderekat vagy törzset tart”.
* Archeologiai Értesitő, 1876. I. k. 21–23. l. A Wesselényi család öseiről, 1878. 4. l.* Ezen leirásból világos, hogy I. Miklós czimerképe semmiesetre sem volt szirén, hanem kiöltött nyelvü állat, a melyet Deák Farkas medvének vagy oroszlánnak gyanitott, de, a mely, mint I. Miklós unokaöcscsének I. Ferencznek azóta felfedezett czimeréből tudjuk, tulajdonképen kutya.
Nagynehezen, a XVI. századbeli emlékekből, meglehet tehát állapitani, hogy a Wesselényi család a XVI. században halfarkban végződő, kiöltött nyelvü kutyát használt czimerképül. De még itt sem állapodhatunk meg, Mert tudjuk, hogy a XVI. században a naturalizmus és a jelképiességre való törekvés már megrontotta a heraldikai jó izlést. Azt pl. hogy Wesselényi I. Ferencz 1576-iki czimerében a czimerképül szolgáló kutya fatörzsökhöz van kötve vagy lánczolva, nyilván az eredeti czimerkép naturalizálásának, elfajulásának tulajdonithatjuk.
Teljes bizonyosságot nyujt erre nézve az itt bemutatott czimerlevél. De mielőtt erről szólnék, el kell mondanom, hogy jutottam e czimerlevél és kép másolatához.
Történetiróink az utóbbi években ritkán hallották hirét Bölöni Sándornak, a nagyváradi múzeum volt igazgató-őrének, pedig életpályája ugy indult, hogy a magyar történetirás terén sokat és nagyot lehetett tőle remélni. Családjának gazdag levéltára, vagyoni helyzete, korán már 1872-75. években nyilatkozó hajlama jóformán ujjal mutatták neki, hogy a magyar történetirásnak szentelje életét. De előbb a politika sikamlós ösvényére lépett, aztán egyéb ügyekkel foglalkozott s igy valódi hivatása terén csak keveset munkálkodott. Életének egy nagy elhatározása volt csupán: az, midőn Szilágymegye történetének irására vállalkozott. Össze is gyüjtötte jórészben az idevonatkozó adatokat, az eredeti okleveleket nagy diplomatikai jártassággal lemásolgatta s egyes családok, helységek multjának vázlatait elkészitgette, de utóbb elhatározását megváltoztatta, visszalépett s nemsokára kinos szenvedés után meghalt.
Bölöni Sándor kutatásai közben a báró Wesselényi családnak akkor még Görcsönben, jelenleg az erdélyi múzeumban elhelyezett levéltárából az itt közölt czimerlevelet nemcsak lemásolta, hanem az oklevél elején álló képet is Szüts Izsó nagyváradi rajztanárral hiven lefestette, mert, a mióta megtudta tőlem, miként lehet kimutatni, hogy e czimerlevél a Wesselényi-család eredeti czimerét tartotta fönn, szándéka volt azt a Turulban közzétenni s ezáltal az itt megjelent nagyszámú és érdekes hű czimer-másolatokat szaporitani. A halál azonban őt e szándékában is meggátolta.
Testvérbátyja, Bölöni József, öcscse kéziratainak őre és tulajdonosa volt az, a ki e czimerlevél másolatát és rajzát nekem általadta. Igy lőn módomban, hogy a Wesselényi-czimerkérdésben néhai Bölöni Sándor szándékát megvalósithatom s a döntő bizonyitékot előmutathatom.
A WESSELÉNYI CSALÁD CZIacute;MERE 1418-BÓL.
Az 1418 márczius 29-ikén Konstánzban kelt oklevél úgy a mint azt Bölöni Sándor lemásolta, igy hangzik:
Sigismundus dei gratia Romanorum rex semper augustus ac Hungarie, Dalmatie, Croatie etc, rex. Omnibus Cristi fidelibus tam presentibus, quam futuris presentium notitiam habituris salutem in eo, qui dat regibus regnare et victoriose triumphare. A claro lumine throni regii, velud e sole radii, nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia a regia dignitate sic dependent, ut non sit dare alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat regie claritatis. Sane ad universorum tam presentium, quam futurorum notitiam harum serie volumus pervenire, quod fidelis noster Ladislaus dictus Chese filius Demetrii de Dansa et de Kerezthur coram nostra celsitudine personaliter constitutus, propositis et recensitis suis fidelibus serviciis et fidelium obsequiorum gratuitis meritis sincerisque complacentiis utique acceptis et laudandis, quibus ipse nobis et sacro nostro regio diademati a longinquis temporibus in nostris agendis prosperis et adversis, persone et rebus suis non parcendo, indefesse studuit complacere reddiditque se gratum et acceptum, arma seu nobilitatis insignia, in presentium litterarum nostrarum capite depicta, maiestati nostre exhibendo eadem a nostra celsitudine sibi et per eum Petro filio Dominici de eadem condivisionali fratri suo ipsorumque heredibus et posteritatibus universis ex liberalitate nostra regia dari et conferri humiliter et devote supplicavit. Unde nos prefati Ladislai Chese gratis affectibus intuentes obsequiorum merita, quibus ipse in Bosna et signanter in presentibus Almanie partibus, quos nos pro sacrosancte universalis ecclesie, que iam superni luminis gracia illustrante ad unitatem per verum et unicum eius sponsum pervenit, et sacri imperii status reformatione, duce Christo, qui lux vera luminum, feliciter perlustravimus, se variis periculis imminentibus
ipsum exponendo, celsitudini nostre intentissimis animi desideriis studuit gratum reddere et acceptum, animo deliberato et ex certa nostra scientia eidem Ladislai Chese et per eum predicto Petro filio Dominici ipsorumque heredibus et posteritatibus universis ad prefati Ladislai Chese supplicationis instantiam prescripta arma seu nobilitatis insignia hic depicta ac pictoris magisterio distincte descripta virtute presentium conferimus ymmo de habundaciori plenitudine specialis nostre gratia ad maiorem eiusdem Ladislai dicti Chese et aliorum supradictorum nobilitatis gloriam proprio motu concedimus, damus et elargimus, ut iidem Ladislaus et Petrus eorumque heredes et posteritas universa, nata et nascitura, hec arma seu nobilitatis insignia, prout presentibus litteris circa principium appropriatis coloribus diversis inserta pictura denotat et declarat, a modo inantea in preliis, hastiludüs, torneamentis et in omni exercitio militari gestare valeaut pariter et deferre. Gaudeant igitar favore regio ac de tanto munere singularis gratie antefati Ladislaus et Petrus eorumque posteritates merito exultent, tantoque fideliori studio ad honorem regni eorundem inantea solidetur intentio, quanto ampliori favore preventos se conspicient munere gratiarum. Presentes autem ad premissorum memoriam sigilli nostri secreti, quo ut rex Hungarie utimur, appensione prefatis Ladislai et Petro ipsorumque heredibus supradictis iussimus communiri perpetuo et in evum valituras. Datum Constantie feria tertia proxima post festum Pasche domini, anno eiusdem millesimo quadringentesimo decimo octavo, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. tricesimo secundo Romanorum vero octavo.
Ez oklevélből értesülünk, hogy Kereszturi és Dansai Csese László (Demeter fia; 1418 elején előterjesztette Zsigmond királynak a tőle előre kiválasztott czimert és annak a maga és unokatestvére, Domokos fia Péter részére való adományozását kérte. A király pedig tekintetbe véve Csese (Chese) Lászlónak Boszniában és Németországban a király szolgálatában szerzett érdemeit, kérelmét teljesitette.
Az oklevélben részletesen le nem irt czimer kiállitására hasonlit a Csapi, Nagymihályi és a László-Karcsai Török családoknak szintén Konstánczban s 1418-ban ajándékozott czimereihez.
* V. ö. Turul, 1885. évf. 118. l., 1889. évf. 177. l., 1895. évf. 38. l.* Ez arra mutat, hogy egy képiró müvei. Csese László czimerét kettős halványabb és sötétebb violaszinü szegély veszi körül. A czimerpaizs, oromdisz és járulékaik az annyira kedvelt négyes karélyban (lóherelevélkörben) vannak elhelyezve. A négyes karély és szegély közt támadt üres helyeket zöld alapra festett aranylevelek töltik ki. Magának a czimernek leirása következő:
* Azon műszavakat használom, melyeket Bárczay megállapitott.* A kerektalpú paizs jobb és bal szögletében valamint talpán
kék mezőben egymásba fonódó két-két lánczszem. Oromdisz: fehér halfarkban végződő
kiöltött nyelvü vereskutya, hátán egy fehér strucztollal. Orrjegy (takaró) veres-fehér.
Csak az a bökkenő, hogy e czimerlevélben tulajdonkép egy árva szó sincs a Wesselényi családról. Hogyan igazolhatjuk tehát, hogy az ezen czimerlevél elejére festett s itt hiven közölt czimer volt a Wesselényi család eredeti czimere?
Azzal kezdjük, noha teljes bizonyitéknak magunk sem tartjuk, hogy Csese László czimerlevele a báró Wesselényi család levéltárában maradt fenn, s ellenben a Wesselényi család nevére szóló XV. századbeli czimerlevél ott nincs. Ha ez nem Wesselényi-czimer, akkor azt kell állitanunk, hogy a báró Wesselényi család idegen család czimerlevelét megtudta ugyan őrizni, de a magáét nem.
Második bizonyitékunk, hogy e czimerlevélben emlitett Kereszturi és Dansai Csese László korántsem tekinthető a Wesselényi családhoz vadidegennek, mert annyi legalább is bizonyos, hogy a nógrádmegyei Vesselény szomszédságában birtokos vala.
Előneve bizonyitja ezt, még pedig nem a « Kereszturi», mert Keresztur tömérdek van ez országban, hanem a Dansai, mert «Dansa» helynév oly ritkaság, hogy annak alapján tulajdonosát egész bátran meghatározhatjuk. Hiába keresnők e helységet a mai Helységnévtárban, hiába keressük a XV. századbeli helységek között; egész az Árpádkorig kell fölmennünk, hogy feltaláljuk s hollétét meghatározzuk.
1246-ban IV. Béla a szörnyü bünökről hirhedt Fulkó várát, Füleket, étekfogó mesterének Pok Móricznak ajándékozza. A beiktatáskor nagyjából följegyzik a várhoz tartozó uradalom határait. Fejér közlésében hibásan, de azért mégis megérthetően igy szól e határleirás: Kezdődik a füleki vár révénél két kő-határdombbal a déli oldalon Babduin ispán földjének szomszédságában. Azután határos Bába földével,
továbbá Kovács (Cuachl földével és utóbb Kurtányföldével, a mely a dansai nemeseké
(que est nobilium de Dansa). Továbbá Purun fiainak földéhez vonul a határ és a Druha (helyesebben Luha azaz Szuha) folyón Galsa földéhez érkezik s végre az Ipoly folyóba esik. Ezen vonul fölfelé a határ és Garáb földének szomszédságába érkezik, a mely Vecseszló földje, és érintkezik Ebre (Egbruch) földével s végre ismét az Ipolyba esik s ugy vonul fel Ipoly főig és a poltári (Polta) erdőn keresztül a Fehérkőhöz megy ki. Azután a poltári (Poltal) folyóba esik s e folyón átmenve Záh nembeli Márton földének szomszédságba érkezik. Végre átmenvén a folyón előbb Lampertnek Masztincz (Muszink 1379-ben Masonch, Szuhához tartozó kis helység
* Kubinyi, Hontmegyei oklevéltár 385. l.* azután Veselényi (de Tsilan) Drausnak, tovább a
dansai nemeseknek, Tornovai Drausnak, ismét a dansai nemeseknek
(nobilium de Dansa), és Feliczian (hibásan Telzcian) meg Lampert földjével és Arian szőllejével tovább mindkét Lutva-val, és Domonkos mester Anyád nevü meg Balduin ispán Anyád nevü földével lesz határos.
* Fejér, Cod. Dipl. IV/I. k. 407. l.*
Világos ebből, hogy az itt háromszor is emlitett Dansa füleki uradalom közelében és pedig Vesselénytől délre állott. Ugyanitt Vesselény közvetlen szomszédságában megtaláljuk Kereszturt is (ma Kis- és Nagy-Keresztúr puszta). Dansa holléte mutatja azt is, hogy csak ezen Keresztúr lehetett azon helység, melyről Csese László előnevét vette s ahol épen azért akkoriban birtokos is volt.
Megállapitottuk ekkép, hogy az 1418-ban czimeradományban részesült Csese László Vesselény közelében, szomszédságában lakó nemes ember volt. Innen már most csak egy lépés volt, hogy Vesselény egy részét vagy ő, vagy atyafia Domonkos fia Péter megvegye s lakását oda áthelyezve, magát Vesselényinek nevezze. Az sem lehetetlen, hogy valamelyiknek leányát a Wesselényiek mostanig ismert első tagjainak I. Farkasnak és I. Miklósnak atyja vagy nagyatyja vette el s a vagyonnal együtt az 1418-iki czimert és czimerlevelet is átörökölte. Vagy fi-, vagy nőágon a Wesselényi család mindenesetre a dansai nemesek ivadéka, mert az 1246-ban dansai nemesek tulajdonában levő Kurtánföld (ma puszta Fülektől északnyugatra) 1556-ben Kereszturral együtt a Wesselényi család birtoka.
* Deák Farkas, A Wesselényi család őseiről. 1878. 4. lap.*
Hogy két eshetőség közül egyik bizonyosan megtörtént, azt bárki is be fogja látni, a ki tudja, mily gyakran lett a magyar heraldikában az oromdiszből czimerkép. A képzeleti alakokat annyira kedvelő renaissance korszakban Csese László akár fi-, akár nő-ágon való ivadéka csak oromdiszét helyezte át a paizsba és készen volt a XV. század végén annyira kedvelt képzeleti állattal ékeskedő czimerpaizs. Sőt a régi czimernek beszélő czimerré való átalakitására és igy e czimer naturalizálására is ott volt a régi czimerképben a kedvezö alkalom. A három pár lánczszemet egész lánczczá alakitották át, azzal a halfarku kutyát egy törzsökhöz kötötték s a XVI. század végén előállott azon czimer, melyet, mint fentebb megmutattuk, Wesselényi I. Miklós és I. Ferencz használtak.
Ezen átmenet ismertetésével egyuttal előadtuk a főbizonyitékot is az itt bemutatott 1418-iki czimer, a br. Wesselényi család czimerének egybetartozására nézve. Két fontos részletben teljesen egyezik Csese László 1418-iki és az első Wesselényiek czimere: a halfarkú kiöltött nyelvü kutya használatában és a paizs kék mezejében. Két ily fontos és oly ritka, (mint a halfarkú és kiöltött nyelvü kutya) részlet egybehangzása, nem lehet a véletlen müve, s azért e teljesnek mondható (mert az, hogy a halfarkú, kiöltött nyelvü kutya előbb oromdiszül, utóbb czimerképül fordul elő, nem tesz különbséget) megegyezés kétségtelenné teszi, a mit e czimerlevél megszerzőjének előneve és lakhelye, továbbá az, hogy e czimerlevél állandó birtokosa s megőrizője a báró Wesselényi család vala, a nélkül is szerfölött hihetővé lett, hogy az itt bemutatott 1418-iki czimer volt a báró Wesselényi család eredeti czimere.
Ezek után a Wesselényi-czimer változatait ekként állapithatjuk meg:
A XV. században: Kék mezőben a paizs jobb és bal szegletében, továbbá a paizs talpán
elhelyezett 3 pár lánczszem. Oromdisz: halfarku, kiöltött nyelvü veres kutya, hátán egy strucztollal. Orrjegy: vereskék.
![images/1899-00xw68.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw68.jpg)
A XVI. században: Kék mezőben halfarku, kiöltött nyelvü, fatörzsökhöz kötött kutya. Oromdisz: 3 strucztoll.
A XVII. században: Kék mezőben koronás, egészen haltestü, oroszlánfejü és kiöltött nyelvü állat, lábaival 3 veres rózsát tart. Oromdisz: a czimerkép.
A XVIII. században: Kék mezőben koronás szirén, jobb kezében 3 veres rózsát tart, balját csipőjére teszi. Oromdisz: a czimerkép.
A fokozatos elfajulás, vagy, ha úgy tetszik, átváltozás ekként lépésről-lépésre követhető.
Dr. KARÁCSONYI JÁNOS.
NEMZETSÉGI KUTATÁSOK.
(Második, befejező közlemény.)
6. Jákó.
IV. László 1284 május 4-ikén Szabolcsmegye szolgabiráit: Gutkeled nb. Hados, Semjén nb. Mihály és Balog Jánost utasitja, hogy Péter fia Péter és Csépán fia Miklós között Jákó birtok iránt fenforgó ügyben igazságot szolgáltassanak. Péter azt állitja, hogy Miklós az ő atyját Jákó nevü örökös birtokában ok nélkül háborgatta. Ugyanazon évi deczember 14-ikén tanusitják a szolgabirák, hogy az ügy Péter eskületétele útján legyen rendezendő. Itt azonban a panaszos már nem Péter fia Péter, hanem Csamata fia Péter, alperesek pedig Jákó nb. Csépán fiai Csépán, Miklós és Kozma. 1285 január 11-ikén tanusitják a szolgabirák, hogy nevezett Péter az esküt letette, mire a vitás birtokot megkapta.* Hazai okmtár, VII. k. 184., 188., 194. II.*
1312 január 15-ikén Jákói Csépán fiai Kozma és Csépán a szabolcsmegyei Laskod helység szomszédai.* Anjoukori okmtár, I. k. 247. l.* 1316 október 8-ikán Jákói Csépán fia Csépán saját úgy mint neje, Hontpázmán nb. Péter leánya és annak anyja nevében Bánki Jánost bizonyos birtokok elidegenitésétől tilalmazza.* U. ott 402. l.* Csépán fia Kozma még 1324 deczember 20-ikán szabolcsmegyei birtokos.* Zichy okmtár, I. k. 264. l.* 1329 január 14-ikén már csak ifj. Csépán fia Lőrinczre akadunk, ki nevezett napon arra marasztaltatik, hogy bizonyos peres ügyben Jákóban lévő 3 házát perköltség czimén a biró kezéhez juttassa.* Anjoukori okmtár, II. k. 385. l.* Kozma fia Jákói Miklós 1336 október 19-ikén sujtásos mente elidegenesitésével van vádolva; 1357 márczius 14-ikén pedig Kozma fia Jákói Ivánnal találkozunk.* U. ott. III. k. 289. l., V. k. 545. l.* Megkapjuk tehát a következő stemmát:
Jákó nb. Csépán; Miklós 1284; Csépán 1284–1316 neje Hontpázmán nb. Bánki Péter leánya 1316; Kozma 1284–1324; Lőrincz 1329; Miklós 1336; Iván 1357![images/1899-00xw69.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw69.jpg)
Ebből tehát következik, hogy a Magyarország északkeleti táján birtokos Jáko nemzetség a Vas-, Sopron- és Zalamegyében birtokos Ják nevü jövevény nemzetséggel össze nem tévesztendő.
7. Kádár-Kálosz.
III. Incze pápának 1208 április 13-ikán kelt leveléből a következőt tudjuk: András somogyi főispán özvegye Margit, II. András királynak atyai ágon nagynénje (= amita) halála előtt összes hozományát a magyarországi János-vitézeknek hagyományozta. Halála után András főispán fia Andronikosz azonban vonakodott a hagyatékot kiadni, minek az lett a következménye, hogy a rend priora és összes tagjai a pápához fordultak. Ez – III. Incze – a fennebbi kelti levéllel felhivta a veszprémi püspököt és a veszprémi egyházmegyéhez tartozó bakonybéli apátot, hogy Andronikoszt egyházi hatalommal, minden felebbezési jogának mellőzésével, a hagyaték átengedésére kényszeritsék.
* Fejér, III/I. k., 56., (69.) l.*
Itt tehát II. Gyécsa királyunknak Margit nevü leányáról van szó, ki mint András somogyi főispán özvegye hozományi igényeit a János-vitézekre átruházta és valószinüleg 1207 végén vagy 1208 kezdetén meghalt. Hogy birtokait épen a János-rendnek hagyományozta, egészen természetesnek találjuk, ha fontolóra veszszük, hogy édes anyja Fruzsina királyné ugyanazon rendnek Somogy, Fejér és Zala vármegyékben rengeteg birtokokat adományozott
* Knauz, I. k. 142. l.* és hogy nővére Erzsébet, Frigyes cseh fejedelem neje, mindkettejük anyjának, Fruzsinának példáját követve, ugyanazon rendet Csehországban is megajándékozta.
Vajjon András somogyi főispánnak, fentebbi Andronikoszon kivül még más gyermekei is voltak? nem tudjuk; de én rám Incze pápa levele azt a benyomást teszi, mintha Andronikosz nem is Margitnak, hanem András egyik korábbi nejének a fia lett volna. Mert egészen eltekintve attól, hogy a pápa őt csakis Andrásnak és nem egyuttal Margit fiának is nevezi, a mi jelen esetben elég közel fekhetett, tekintetbe kell vennünk, hogy Andronikosz, ha Margitnak fia lett volna, édes anyjának utolsó akaratát valószinüleg jobban tisztelte volna. A mi azonban a pápai levélből czáfolhatatlanul kitünik, az azon körülmény, hogy András fia Andronikosz, mert a veszprémi püspök és a veszprémi egyházmegyéhez tartozó bakonyi apát egyházi hatósága alatt állt, veszprém egyházmegyei birtokos volt, a mi persze azt ki nem zárja, hogy a hagyományozott birtokok (ha csakugyan birtokokról és nem készpénzről volt a szó) esetleg valamely szomszédos más megyében fekhettek. Arról, hogy a pápai közbenjárásnak mi volt az eredménye, mit sem tudunk.
Andronikoszról ezután igen sokáig nem hallunk semmit. Csak 1248 október 26-ikán mondja IV. Béla, hogy
Kádár-Kálosz nb. András fia Andronikosz mester tőle valamikor az ország határához közel lévő és a zagoriai várhoz tartozó Pocoy és Pruzzlom nevü földeket kapta azon czélból, hogy az országnak e kitett pontjára megbizható őrsége legyen és hogy Ekch fia Ekch comes őt e birtokokba bevezette. Andronikosz elmulasztotta azonban annak idején az adományozásra vonatkozólag királyi adománylevelet kieszközölni, mert abba bizott, hogya két birtokot saját erejével is lesz képes minden idegen támadás és igény ellen védelmezni, csakhogy csalódott. Midőn ugyanis Gutkeled nb. István szlavoniai bán és Türje nb. Fülöp zágrábi érsek a zagoriai vártól jogtalanul elidegenitett birtokokat a nevezett vár számára visszakövetelték, kiderült, hogy Andronikosz a nevezett két földről szóló birtokjogát nem tudja kellőleg igazolni, miért is azon veszélyben forgott, hogy e jószágait elveszti. Béla király elrendelte tehát fentebbi napon, hogy Andronikosz, tekintettel azon szolgálatokra, melyeket neki a tengervidéken és másutt tett, a nevezett két jószág birtokában maradjon.
* Wenzel, XI. k. 359. l. Az okirat itt helyenként zavaros. Igy mondja pl. hogy Šemnicza táján «terra Chare filii domini Bani» van, a mi elég érthetetlen. Fejér VII/V. k. 276. l., szintén közölte ez okiratot, aterra Gure filii O. bani»-ról szól és ez helyes. Tudjuk, t. i. hogy a Vázsony nb. Ochuz (= Atyasz) bán fia Györk (= Gyurka) 1256 előtt a Varasdmegyében feküdt Komor és Velika (ves) helységek birtokosa volt. (Wenzel VII. k. 446. 447. l.) és hogy ezeket ipjának, a Buzád-Hahót nb. Mihálynak cserébe adta.* A birtokok határjárásából
kitünik, hogy a mai Varasd megyebeli Križanće mellett feküdtek, úgy, hogy Pruzlom alatt minden esetre a mai Varasd megyebeli Prislin a stajer határon értendő. Ekch comes pedig nem más, mint Éty fia Éty (= Ech = Ekch), ki 1248 október 11-ikén, mint czimzetes bán, Varasdmegye föispánja.
Ki legyen már most ez a «Kadarkaluz» nb. András fia Andronikosz? E nemzetségről vajmi keveset tudván, erre csak közvetett uton tudunk válaszolni.
Ismeretes dolog, hogy majdnem minden nemzetség neve valamely személy vagy helység nevére vezetendő vissza. Kadart ismerjük mint hely- és személynevet,
* 1146-ban volt egy Kádár nevü országbiró.* Kaluzt pedig csak mint helynevet, keresendő tehát oly vidék, melyben úgy az egyik, mint a másik név képviselve legyen; ez pedig egyrészt Veszprémmegye, hol még ma is a veszprémi járásban Veszprém mellett északkeleti irányban Kádárta falu fekszik. Kaluz nevü helység mai napon nincs e megyében, de volt még 1507-ben Peremárton mellett Veszprémtől északkeleti irányban;
* Csánki, Hunyadiak kera. III. k. 215., 236. ll.* első nyomát találjuk állitólag 1082-ben; biztosan pedig 1240 táján és 1323-ban; másrészt találjuk Somogymegyében még ma a kaposvári járásban lévő
Kadarkutat és egy
Kálozfalva nevü helységet, mely jelenleg már nem létezik, de a 14-ik században a kaposvári járásban lévő Gálosfa vidékén feküdt.
* Csánki, II. k. 616. l.* Ezekből tudjuk tehát, hogy a Kadar és Kaluzból összetett Kádár-Kálósz nemzetség vagy Veszprém vagy Semogy vármegyének e két helységétől vette nevét és hogy Andronikosz mint e nemzetség sarja nagyobb valószinüséggel somogymegyei ember, a minek megint az a folyománya, hogy András somogyi főispánnak 1208-ban szereplő fiával, Andronikoszszal azonos, mert Somogymegye szintén a veszprémi dioecesishez tartozott, azon körülmény pedig, hogy András Somogymegye főispánja és hogy fia, a Somogymegyével határos Zagoriában volt birtokos, sokkal valószinübbé teszi, hogy somogymegyei származásu.
Andronikosz nyoma 1248 után elvész. Négy fiut hagyott hátra maga után: Sándort, Lőrinczet, Miklóst és Lukácsot, kiknek V. István 1270-ben Bélának 1248-ban kiállitott, a zagoriai várföldekről szóló okiratát megerősitette.
* Fejér, VII/V. k., 365. l.* István a Kadarkaluz nb. Andronicus mester fiainak nevezi őket.
Sándort a Margit-legenda előadása szerint érdekes embernek ismerjük. Igaz ugyan, hogy a legenda másolata csak «Alexander de genere Coloi» vagy «Coloc»-ról szól, de Pauler Gyulának mégis van igaza, ha őt Andronikosz fiával azonositja, mert a legenda hangsulyozza, hogy e Sándor a veszprémi egyházmegyéből való ember volt, igy tehát a «Kadar» szó elhagyatván nemzetségét a Coloc-szal jelöli meg, a mi a Kálósz-nak felel meg, a mint ilyen elhagyásokat a Balog-Semjén, Hont-Pázmán nemzetségnél is találunk.
Sándor a legenda szerint 1236-ban született, a mit 1276-ban, midőn Margit szentté avattatása ügyében tanuskodott, tiszta latinsággal vallott. Előadta tovább, hogy IV. László királynak követe volt a szicziliai királynál. Hat évig fogoly volt Ausztriában a Krems melletti Falkenberg várában. A vár ura, Falkenberg Rapold egy torony fenekén tartotta őt vasban; még háromszáz márka váltságdijért sem akarta őt elbocsátani és igy három esztendöig kellett fogságban maradnia. Csak midőn Margit «tisztességére» egy Miatyánkat mondott, állt be a szabadulásának ideje. Rapoldot saját emberei megölték, mire az özvegy – Seefeld Adelheid – öt minden váltság nélkül 1273 január 6-ikán elbocsátá. Vallomását 1276-ban tette le.
Róla és fivéreiről többet nem tudunk. Akadunk még azonban egy 1323 november 13-ikán kiállitott okiratra,
* Anjoukori okmtár, II, k. 96. l.* melyben István veszprémi kanonok tanusitja, hogy Kaluzi Lukács, néhai Lőrincz fia, maga és fivérei Jakab és László nevében Márton fia János özvegyét és ennek vejét Mencshelyi Ágostont hitbéri és leánynegyedi követelésükre nézve a veszprémi püspöknek egyik korábbi itélete alapján véglegesen
kielégitette. Bár az okirat itt nem Kaluz nembeliekről, hanem csak Kaluziakról szól, azt hiszem helyes uton járunk, ha e Kálószi Lukács atyjában, Andronikosz fia Lőrinczre ráismerünk.
Az eddigi adatok nem csak hogy egy alig ismert nemzetséget megvilágitanak, de egyuttal archontologiánk és az Árpádház családi történetének közelebb ismeretére is szolgálnak.
Mindenek előtt kiemelendő, hogy András somogyi főispánban a Kádár-Kálósz nemzetség első ősatyjára ráismerünk. Életéből biztos adataink nincsenek. Ismerünk 1192-től 1194-ig egy András nevü soproni főispánt és 1198-ban egy András bánt András királyfi oldalán Szlavóniában. Ez utóbbi a somogyi föispánnal azonos; ismerünk t. i. egy okiratot 1198-ból,
* Fejér, II. k. 319. l.* melyben András királyfi nagyai sorában
András bán mellett meg «Andronicus, filius Bani» is szerepel, a mi e személyazonosságot kétségtelenné teszi. András somogyi föispánságának idejét biztosan meg nem határozhatjuk. Imre király alatt ismerjük 1203-ban Ratold föispánt, utána II. András alatt 1205-től 1206-ig Merkurt, utána 1207-ben Ják nb. Csépánt; ha tehát András nem volt 1198 előtt a főispán, akkor csakis 1204 táján lehetett, de úgy látszik, hogy már 1198 és 1200 között halt meg, mert 1198 után már nem találjuk őt András nagyjai között és 1200-ban András udvarában már Miklós a bán.
Neje, Margit, II. Gyécsa király leánya, valószinüleg 1207 végén vagy 1208 elején halt meg és a mint már fentebb jeleztem, Andrásnak második neje lehetett. Hogy férjének gyermekeket szült volna, nem valószinü, mert egészen eltekintve az erre vonatkozólag már fent mondottakról, nagyon feltünő, hogy IV. Béla Andronikosz mestert 1248-ban nem nevezi rokonának és V. István 1270-ben ezt szintén ki nem emeli, holott tudjuk, hogy pl. Miskócz nb. Domonkos bán és fia Bars úgy mint Angelosz János herczeg királyaink részéről «rokonok»-nak elismertettek.
Nézetem szerint Margit e házasságának mégis maradt némi nyoma. Tudjuk, hogy IV. László 1281-ben és 1287-ben, III. András pedig 1296 ban II. Majs nádor özvegyét – kit a Margitlegenda Erzsébetnek nevez – a királyi család rokonának (soror, cognata) mondja; oly rokonság ez, melyet mindeddig meghatározni nem tudunk. Ha azonban fontolóra veszszük, hogy II. Majs nádor a Veszprém vármegyével határos Somogy, Fejér és Tolna vármegyékben többszörös birtokos volt és a Margit-legenda őt Veszprémi Majsnak nevezi, akkor nem igen valószinütlen, hogy neje a Kádár-Kálósz nemzetség sarja. András vagy Margit leánya azonban alig lehetett, mivel ez esetben – mert 1228-ban már leánya született – legalább is a XIII. század elején kellett volna születnie s igy legalább is 90 éves korában meghalt volna, a mi nem lehetetlen ugyan, de nem is igen valószinü. Hihetőbb, hogy Andronikosznak vagy András bán valamelyik más de nem Margittól született – fiának a leánya, s igy volna magyarázható, hogy IV. Béla és V. István alatt, midőn származását és családi viszonyait még jól ismerték, mindig csak «Majs nejének» nevezik és hogy csak IV. László idejében annak révén, hogy Margit királyleány valamikor atyai családjába beleházasodott, kezdték őt a királyi családdal összeköttetésbe hozni. Majs végrendelkezésének tanui ezt csak azzal jelezték, hogy «előkelő leszármazását» aposztrofálták, IV. László és III. András emberei pedig már sorort, cognatát csináltak belőle.
8. Bór-Kálán.
Pózsa országbiró.
A többnyire Baranyamegyében birtokos Kálán nemzetségből, mely különben csak a Bór nemzetségnek egyik hajtása és melyet azért leghelyesebben Bór-Kálánnak nevezünk, bizonyos Nána származott, kiről csak azt tudjuk, hogy Pózsa nevü fiut hagyott maga után. Miután e Pózsa korában számos Pózsa nevü országnagy szerepelt, nehezen megállapitható, vajjon 1212 előtt hivatalt viselt-e vagy nem; de azt mégis kiemeljük, hogy 1216-ban Pózsa szlavóniai bán, 1221-ben egy Pózsa győrmegyei, 1222-ben pedig borsodmegyei főispán volt. Csanád nb. Tivadar nádor alatt, mint fent kimutattuk, Nána fia Pózsa, kit most már határozottan Bór-Kálán nembelinek nevezünk, az országbiró. 1223-ban Béla alatt egy Pózsa Biharmegye főispánja; 1225 és 1227-ben Béla tárnokmestere, Vas és
Fejér vármegyék főispánja; 1230-ban csak Béla tárnokmestere, 1231-ben Béla alatt Zalamegye főispánja, 1235-ben Béla tárnokmestere, szörényi bán és Bácsmegye főispánja. Vajjon az 1222 után szereplő Pózsák egyike a mi Pózsánknak megfelel-e, nem-e? nem tudom, de úgy látszik, hogy a zalai főispán és a tárnokmester, mert Bácsmegye főispánja, vele azonos. 1255 márczius 15-ikén már nem él.
* Fejér, IV/II. k., 24., 377. ll. IV/III. k, 3I5. ll. Hazai okltár, 10. l. Wenzel, VII. k. 244., 411., 412., 434. ll. XI. 365., 434. ll.*
Két neje volt: 1. Győr nb. Botho comesnek (ez mindenesetre a nádor) Erzsébet nevü leánya; 2. Héder nb. Héder leánya, ki 1255 márczius 19-ikén hozományi követeléseinek kielégitését elismeri.
Első nejétől, a már ismert Luczián kivül, ki 1255 márczius 15-ikén Csanád nb. Véty özvegyeként szerepel, még (II.) Nána nevü fia is született; második nejétől egy Karterius nevü fiu származott.
II. Nána, kivel már 1244-ben találkozunk, I. Majs nádor leányát vette nőül, kivel gyermektelen házasságban élt; 1266 után elvész a nyoma. Karterius esetleges utódai szintén ismeretlenek.
Pózsa országbiró stemmája tehát a következő:
Bór-Kálán nb. I. Nána; Pózsa országbiró 1212 † 1255 kezdetén. neje 1. Győr nb. Botho nádor leánya Erzsébet 2. Héder nb. Héder leánya 1255; 1. II. Nána 1244–1266 neje I. Majs nádor leánya 1256–1266; 2. Lucia 1255 férje Csanád nb. Véty † 1255 előtt; 2. Karterius 1248–1255![images/1899-00xw70.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw70.jpg)
9. Káta.
A nagyváradi káptalan tanusitja 1313 június 25-ikén, hogy Tunyogi Imre (= Emőcz = Emicz) fia Simon Szatmármegyében lévő tunyogi birtokát, melyet Semjén nb. Mihály és Lászlónak zálogba adott, ki nem váltotta.
* Fejér, VIII/II. k., 519. l.* Nem is váltotta ki később, mert Dózsa vajda és ennek adorjáni várnagyja, Pózsa szolnoki főispán 1320 táján tanusitja, hogy Imre fia Gergely a fivére, Simon által, elzálogositott tunyogi birtokot még mindig ki nem váltotta;
* Fejér, VIII/II. k., 101. ll. Anjoukori okmtár, I. k. 479., 554. ll.* ebből még az is következtethető, hogy Simon 1320 táján már nem is élt. 1325 november 3-ikán találkozunk már Tunyogi Gergely fiával, Mihálylyal. Előadja Károly király előtt, hogy Csáholyi Pál fia János nemcsak vele közelebb rokonságban van; hanem mindenkor és minden szükségében őt sokkal nagyobb jóakarattal és kegygyel elégitette ki,
mint nemzetségének többi rokonai; ennek különös példájául felhozza, hogy tunyogi birtokának felét Ilona, Bagyicz és Bagyor nevü nemes asszonyok hitbéri és hozományi igényeinek kielégitése ügyében birói itélet alapján elvesztette s hogy nevezett Csáholyi János őt ez ügyben kisegitette, a miért is a János pénzén visszaváltott birtokrészét Jánosnak átengedi, egyéb tunyogi birtokrészeit majd később vele felosztja.
* Fejér, VIII/IV. k., 94. l.* Miután Mihály atyja Gergely 1337 június 17-ikén a Pok nb. Miklós vajda özvegyének (Kaplyon nb. Nagymihályi Katalinnak) hitbéri ügyében tanuvallomást tesz
* Sztárai okmtár, I. k. 122. l.* («Nyiri Tunyogi» néven), világos, hogy Mihály pöre csak Simon női hozzátartozóira vonatkozik. Mihálylyal utoljára 1335 márczius 23-ikán találkozunk, midőn Szatmár vármegyében bizonyos birtokügyben tanuskodik.
* Anjoukori okmtár, III. k. 150. l.*
Már most az a kérdés, hogy a Tunyogi család e tagjai mely nemzetségből valók? Erre azt hiszem – az 1325. évi okirat elég világosan adja a választ.
Tunyogi Mihály azzal kezdi, hogy Csáholyi János vele «közelebb rokonsági vonalban» van (sibi in propinquiori linea proximitatis attineret), de ez a « proximitas» közelebbi vonala még nem egyenlő a nemzetség közösségével; éltek elég gyakran e megjelöléssel a női kapcson alapuló rokonságnál és a sógorságnál is; de Mihály még tovább megy s azt mondja, hogy «nemzetségének többi rokonai közül» (inter ceteros sue generacionis proximos) János tett legtöbbet érte; e «többi» vagy a mint az okirat mondja «ceteri» dönt itt; Csáholyi János e szerint Tunyogi Mihálynak nemzetségbeli rokona s ennek alapján jogositva vagyunk a Káta nemzetségből kiágazott
számos családok sorába a Tunyogiak ez ágát is felvenni, mert hogy a Csáholyiak a Káta nemzetségből származtak, köztudomásu dolog.
A János és Mihály közötti összeköttető kapcsot nem ismerjük. Csáholyi János atyja Péter; ennek atyja Ábrahám, kinek atyja Panyit 1239-ben merül fel; ezeknél több tagokat nem ismerünk a Csáholyiak legrégibb ősei közül, a valószinüség tehát a mellett vall, hogy Imre, Tunyogi Mihály nagyatyja fentebbi Panyitnak fivére vagy fia lehetett.
Tunyogi Mihály utódait nem ismerjük; de ismerünk még más Tunyogiakat: pl. András fia Pált, ki 1356 július 10-ikén bizonyos erdélyi birtokügyben tanuskodik; Jánost, ki 1431-ben kir. ember; András fia Ábrahámot és Bertalan (1426) fia Gergelyt 1466-ban; Imrének, Szaniszlófi Bátori Magdolna férjének, a fentebbiekkel való összefüggését nem adhatjuk.
10. Lőrente.
a) Lőrinthei Joákim.Volt két Lőrinte nevü helység; egyik volt Zalamegyében, a másik Veszprémmegyében; voltak Lőrentei nevü birtokosok és Lőrentenem-beliek, de nem szenvedhet kétséget, hogy mindezen esetekben egy és ugyanazon nemzetséggel van dolgunk.
A zalamegyei Lőrintei Joákim 1178-ban tünik fel, midőn III. Béla parancsára Rédét, Lothárt és Kodát, a Milleiek őseit, a zalai várjobbágyság alól felmentett birtokukba bevezeti.
* Történelmi Tár, 1898. évf. 339. l.* 1199-ben, mint Imre király «miles»-e, nejének Angelikának beleegyezésével összes zalamegyei birtokait a veszprémi káptalannak hagyományozza.
* Hazai okmtár, V. k, i. l.* Miután a káptalant később e birtokok tulajdonában találjuk, világos, hogy Joákimnak fiörököse nem lett.
Midőn a Győr nembeliek 1208-ban a Mosonmegyében lévő lébényi monostor alapitását megerősitik, azt mondják, hogy a monostor számára a Milej mentén levő földből hatvan holdat Joákimtól és fivéreitől vettek. Alig csalódunk, ha e Joákimban Lőrente nb. Joákimra ráismerünk, a mi annál valószinübb, a mennyiben a monostor Laurenta helység melletti földeket is kap.
* Fejér, III/I. k., 61., 64. l.*
b) Lőrente nb. Dedál, Zalamegye főispánja.Midőn Ratold nb. Gyula országbiró 1236-ban a Zalamegyében fekvő Vigánt tulajdonosai közt per tárgyát képező bizonyos erdőrész határjárásának megtörténtéről bizonyságlevelet ad, kiemeli, hogy az ügy megvizsgálására hivét, a Leurenthe nb. Dedalust a veszprémmegyei káptalanhoz küldte, ki onnan visszajövén, neki jelentést tett.
* Hazai okmtár, VI. k. 34. l.* Dedalus tehát állandóan Zalamegyében tartózkodott. Ezután sokáig nem akadunk ily nevü zalamegyei emberre. Csak 1251-ben olvassuk, hogy Éty fia Pál országbiró és Zalamegye főispánja a palkonyai föld bizonyos részét Román és Pózsa királyi szolgáknak határjelekkel elkülönitteti és az ügy lebonyolitásával Andornak pristaldust, Dedalus «mayor exercitus»-t és Holdohal centuriót megbizta. Ez utóbbira még 1256-ban is akadunk,
* Hazai okmtár, VII. k. 42., 59. l.* mig Dedalus nyomát sokára elvesztjük. 1273 május 12-ikétől azonban 1274 deczember 2-ikáig találkozunk Dedalus zalai főispánnal, és miután később már mindig más nevü főispánokkal találkozunk, alig hihető, hogy még 1276-ban is Zalamegye főispánja lett volna, a mint ezt Wenzel IX. k. 158. l.) állitja. A nevezett okmány ugyan azt mondja, hogy Benedek esztergomi érsek saját úgy mint fratresei Dedál zalai föispán, Beke és István nevében a Vázsony nb. Almádiaktól azoknak szentmiklósi várát a székesfejérvári káptalan előtt megvásárolta; de miután az okmányon szereplő Bertalan prépost sem 1276 előtt, sem utána másutt nem emlittetik, világos, hogy az okmány keltezése gyanus.
Miután Lőrente nb. Dedál 1236-ban Zalamegyében pristaldus, 1251-ben egy Dedál, a zalamegyei őrség parancsnoka, Román és Pózsa számára határjárást eszközöl és egy Dedál nevü főispán ugyanazon Román és Pózsa számára 1274 április 8-ikán és 26-ikán a Palkonyával
szomszédos Szegföldet statuálja,
* Hazai okmtár, VII. k. 147. l.* bátran kimondhatjuk, hogy az 1273-tól 1274-ig szereplő zalamegyei főispán is azonos vele.
Mindezekből még az is következik, hogy Dedál Palkonya és Szegfalu, tehát Pacsa vidékén birtokolt, mivel azon körülmény is szépen megegyezik, hogy Lőrente nb. Ant fia János 1291-ben Pacsát kapja.
Hogy Benedek érsek nem a főispán édes fivére, hanem csak tágabb értelemben veendő fratere, abból tünik ki, hogy Dedál egyik fivére szintén Beke, a mi Benedekkel azonos. Esetleges utódait nem ismerjük.
11. Monoszló.
A körösmegyei (ma Moslavina nevü) Monoszló helység az ugyanazon nevü nemzetségnek ősi székhelyének tekinthető. A Monoszló nemzetségnek névleg ismert első képviselője bizonyos Makáriás, kinek (névleg ismeretlen) atyjáról csak annyit tudunk, hogy (valószinüleg II.) Béla király alatt valamelyik csatában egy előkelő ellenséges tisztet megölt, kinek holttestét hozzátartozói 100 arany denárért kiváltották és hogy Makáriás ezért a tettért Béla királytól a monoszlói nyestet kapta.
* Wenzel, XI. k. 228. l.*
Midőn
Makáriás legelőször 1181-ben felmerül, már jelentékeny ember, a mennyiben Farkas nádorral és egyéb szlavón előkelőkkel Béla király nagyjai között szerepel és Zárában birói minőségben működik.
* Wenzel, VI. k. 146. l.*
Az 1189. év májusában a király országbirája és vicze-bán, mely minőségben Péter salonai érsek látogatását fogadja Zárában.
* Fejér, VII/I. k., 178. l.* Egy 1270-ben kiállitott okirat bánnak nevezi ugyan,
* Hazai okmtár, VII. k, 120. l.* de arról egyéb okiratok mit sem tudnak; 1192-ben már Miskócz nb. Domonkos az országbiró. III. Béla alatt már csak 1193-ban akadunk rá, mint szolnoki főispánra.
* Knauz, I. k. 146. l. Wenzel, XI. k. 54. l. (tévesen: Mathana).* Béla halála után András királyfi pártját fogta s igy megmagyarázható, hogy 1198-ban András udvarában Horvátországban a herczeg nagyjai sorában találjuk, a nélkül, hogy az általa betöltött hivatalt ismernők;
* Fejér, II. k. 319., 320. ll.* 1198 után elvész a nyoma s alig szenvedhet kétséget, hogy e tájban meghalt.
Birtokviszonyaiból csak annyi ismeretes, hogy III. Béla alatt bácsmegyei földesur volt, a mennyiben a Szonta mellett lévő Szentgergelyfalunál számos halastót birtokolt.
* Wenzel, XI. k. 61. l.*
Névleg ismeretlen
neje aGyőr nb. Endes fivére Péternek a leánya, ki atyja halála után mint már előadtuk – baranyamegyei birtokait férje családjára ruházta át.
Makáriás egy Venys nevü leányt és I. Tamás, I. Miklós, I. István és I. Egyed nevü fiakat hagyott hátra maga után.
Vénis a Somogy- és Kőrösmegyében birtokolt Majshoz ment férjhez, kit 1209-ben mint Vasmegye főispánját, 1229-től 1231-ig pedig mint nádort ismerünk. Két fia, Majs és Sándor megkapja 1256-ban az anyjuk Venys után járó leánynegyedi örökségét készpénzben és bizonyos számu szolgákban.
* Hazai okmtár, VII. k. 51. l.*
I. Miklós, Makáriás fia 1217-ben Monoszló birtokosa;
* Tkalčić, Mon. eccl. Zagr. I. k. 38. l.* 1231-ben már nem él. Életéből csak egynehány birtokviszonyaira vonatkozó adatot ismerünk, melyeket alább előadunk. Egy 1231. évi okirat
fiairól beszél ugyan, de mi ezek sorából csakis Andrást ismerjük. Ez
András, a ki magát 1247-ben Szond (= Szonta) falubelinek nevezi, ez évben a Fejérmegyében lévő bögödi birtokát rokonának, Monoszló nb. Tamásnak adja el;
* Hazai okmtár, VII. k. 36. l.* 1264-ben rokonának egyik perében esküszik.
* U. ott, 93. l.* Miután 1270-ben arról értesülünk, hogy Makáriás bán fia Miklósnak összes birtokai Egyed nevü fivérének utódaira rászálltak, magától érthető, hogy sem Andrásnak, sem esetleges fivéreinek nem voltak fiaik.
I. István, Makáriás bán fia, ki 1231-ben még él és kiről birtokviszonyain kivül mit sem tudunk, 1247-ben már nincs az élők között.
II. Makáriáson kivül még több fia volt, de ezek Makáriással együtt, 1247-ben már nem
éltek, miért is összes birtokuk a nemzetség egyéb tagjaira háramlott.
* Hazai okmtár, VII. k. 33. l.*
I. Egyedről, Makáriás bán fiáról mást nem tudunk, mint azt, hogy I. Péter és II. András nevü fiai voltak.
I. Péter 1247-ben már nem élt. Nevezett év januáriusában arról értesülünk, hogy
özvegye, kiskoru
Péter nevü fiának képviseletében, II. Makáriás hagyatékából a reá esett részt felveszi.
* U. ott.* E II. Péter 1256-ban részt vesz azon családi egyességben, melynek alapján Venys fiai, a fentnevezett Majs és Sándor, anyai örökségüket kapják. 1257-ben megveszi a Monoszló melletti, a Száva mentén feküdt Maricčna nevü földet, mely vétel lebonyolitásában őt bizonyos Mahar képviseli.
* U. ott, 75. l.* 1262augusztus 3-ikán mint Monoszlói Péter a gerzenczemegyei Petlenna helység szomszédja.
* U. ott, 82. l.* Két évvel később (1264-ben) arról értesülünk, hogy rokonai harasztaniczai birtokán garázdálkodván, vétküket 20 márkával jóvátették.
* U. ott, 93. l.* 1269 június 26-ikán a nemzetségi birtokok uj felosztása alkalmából a Száva és Lónya közötti jószágokat kapja. 1270 márczius 20-ikán (II.) Miklós nevü unokatestvérével birtokegyezséget köt, melyről majd alább szólunk. Utoljára 1283 augusztus 14-ikén akadunk reá, midőn István és Tamás nevü rokonaival az egymásnak okozott kártételek és büntettek felett kiegyezik.
* U. Ott, 180. l.* További nyomait 1316-ig nem találjuk; esetleges utódait nem ismerjük. 1316 deczember 20-ikán azonban azt mondja Károly király,
* Blagaj okmtár, 83. l.* hogy az örökösök hátrahagyása nélkül elhalt Monoszlói Péter birtokait (Monoszló vár, Borsanócz vár, felső- és alsó Gerzencze, Polozsnicza, Megyericse), melyek részint annak magvaszakadtán, részint pedig annak hütelensége következtében a koronára szálltak, Vodicsai János bánnak adományozza.
II. András, I. Egyed fia, legelőször 1247. évi január hóban tünik fel, midőn nemzetségének egyéb tagjaival II. Makáriás hagyatékát felosztja. Ez alkalommal megkapja a Száva és Lónya közötti földeket. Többet nem tudunk róla. Két fia volt: Kenész és II. Miklós.
Kenész 1256-ban Venys fiának kielégitésében vesz részt és 1257-ben a Száva melletti Marična nevü birtokát rokonainak adja el. 1257 után elvész a nyoma; esetleges utódait nem ismerjük.
Fivére
II. Miklós, ki vele együtt 1256-ban merül fel, 1257-ben midőn Kenész Maričnát az ő nevében is eladja, nincsen jelen. 1264-ben nemzetségbeli rokonainak kiegyezkedése alkalmából esküszik; 1269 június 26-ikán örökölt birtokaik felosztása alkalmából rokonaitól a Száva és Lónya, a Csernecz, Száva és Hodra folyók közti földeket Kapolczával (= Gaep) együtt kapta. 1270-ben unokaöcscsével, II. Péterrel, a császmai káptalan előtt közös birtokaikat következőleg osztja fel:
1. Azon birtokokból, melyeket Makáriás bán fia Miklós után egyszer már felosztottak, (ebből tehát látjuk, hogy I. Miklós fia András és ennek fivérei magtalanul haltak el) Péter Monoszlót, Cseresnyőt, a Kapos mentén lévő Márkot kapja. A Duna mentén lévő Belszond, Csereszt, Ropoly (Priskával), Bögöd fele, Apáti és Csenő pedig Miklósé.
2. Midőn II. Makáriás hagyatékát felosztották, megkapta Péter a Kenész részéről eladott Presznát és Kemeniczét.
3. Az Ebsó mentén lévő malmokat minden fél megtartja, csakhogy jövőben egyiknek sincs megengedve azon újabb malmokat felállitani.
4. Ropolyt és Priskét, melyet Miklós atyja András Gergely comesnek eladott és melyet Péter saját pénzével visszaváltott, megkapja Péter. Ropolyfőt, melyet jelenleg a királyné népei és a szentmártoni apát birtokolnak, Péter fogja visszaszerezni.
5. Bögöd felét Péter kapja.
6. A somogymegyei Gadányt és Póczát megkapja Miklós.
7. Péter megtartja a Somogymegyében lévő köröshegyi részét. 1270 márczius 20-ikán a székesfehérvári káptalan előtt ez osztást mindketten megerősitették.
* Blagay okmtár, 120. l.*
II. Miklós ezután véglegesen eltünik és igy mondhatjuk, hogy I. Makáriás Miklós, István és Egyed nevü fiainak utódai II. Miklóssal kihaltak.
Térjünk már most vissza I. Tamáshoz.
I. Tamás, nemzetségének e kimagasló alakja, atyjához hasonlóan, II. Andrásnak hive lévén, már 1206-ban e királytól a bácsmegyei szontai birtokot kapta; akkor azonban csak egyszerü királyi «miles»,
* Blagay okmtár, 3. l.* 1221-ben Valkómegye főispánja, mely évben a Vázsony nb. Atyasz bánnal bizonyos birtokokat kicserél. Atyasz megkapja a Zágrábmegyében fekvő Durnic, Liznic, Pola és Ruffa nevü birtokokat, melyeket Tamás aranybullás adománylevéllel András királytól kapott és odaadja Tamásnak az ugyanazon megyében fekvő Harasztaniczát (a mai két Hrastelnicza egyikét). Midőn 1229-ben az aronti (Bácsmegyében) udvarnokokkal mindkettejük földjeinek határai miatt régóta folytatott perét békésen beszünteti, akkor már «Tamás bán»-nak neveztetik,
* U. ott, 8., 15. l.* bánságát azonban nem ismerjük.
1231-ben kiállit számára II. András egy okiratot, mely az akkori helytörténetre nézve felette fontos és mint valamely család birtokviszonyait ecsetelő okmány, párját ritkitja.
* Wenzel, XI. k. 218–230. ll.* Mindenek előtt arról értesülünk, hogy Tamás már akkor, midőn Imre király és András között az ismeretes czivódások folytak, Imre által börtönbe ejtetett és hogy sem fenyegetések, sem testi sérülések és egyéb bajok által nem hagyta magát Andrással szemben Imre részére megnyeretni. András trónralépése után a király magán és nyilvános ügyeiben mindig megbizható, előrelátó és kifogástalan embernek bebizonyult; midőn a király keresztes hadjárata alatt (1217–1218) az ország számos nagyjai András ellen fellázadtak, Tamás minden tekintetben hü és megbizható maradt; egyik orosz hadjáratban sulyosan megsebesült. Mindezekért 1231-ben azzal jutalmazta őt András, hogy bárói beleegyezésével
* Csák nb. Ugrin kalocsai érsek, Majs nádor (Tamás sógora), Dénes tárnokmester és szolnoki főispán, Kán nb. Gyula soproni főispán, Buzád-Hahót nb. Buzád bán stb.* összes, bármily uton szerzett birtokaiban megerősitette:
1. A bácsmegyei
Szontát, mint fentebb láttuk, 1206-ban kapta a királytól, kire az, eddigi birtokosának, Uros-nak, magvaszakadása következtében, rászállt.
2. A csanádmegyei
Csikám, melyben szent-Márton tiszteletére volt egy templom felépitve, bizonyos Ján nevü századosé volt, kinek magvaszakadása következtében a koronára szállt; ezt is Andrástól kapta.
3. A valkómegyei
Sóvalát az orosz hadjáratban szerzett érdemeiért szintén a királytól kapta.
4. Királyi adomány továbbá a zágrábi halászok birtokában volt föld és erdő, melynek területén
Pola, Dužnic, Ližnic, Ruffa, Pála, Poljana és
Križna nevü földek feküdtek.
5. A szerémmegyei
Solt nemzetségi birtok, melyet I. Makáriás négy fia egymás között felosztott vala. Miklós az ő részét a Szent-Lélekről nevezett zárdának adta. Egyed az övét a szentkereszti monostornak, mely részt Tamás és István megvett.
6. Ugyanabban a megyében
Kotyáson (azokirat «Lochia»-nak mondja) is volt örökölt birtoka (Megyer és Apáti között).
7. Bácsmegyében
Szondon birtokolt, hol kuriája is volt. A szondi birtok valamikor három részre lett felosztva; az egyiket megkapta I. Makariás, a másodikat kapták
Gergely comes nővérei, Jakab és Mihály anyai nagynénjei és Botond anyja; a harmadik részt kapta Gáb neje és a szentkereszti egyház. E Gergely comest meg nem határozhatjuk ugyan, de nagy valószinüséggel feltehetjük, hogy I. Makáriásnak unokatestvére volt, ha csak fel nem teszszük, hogy itt I. Makáriás atyjával lehet dolgunk. Gergely nővéreinek utódai, Jakab, Mihály és Botond 1231-ben anyai örökségüket kivánták, mire Tamás következőleg egyezkedett velök:
a) Mahar fia Jakab (talán azonos azon Vaja nb. Jakabbal, ki 1241-ben a tatárok ellen esett) és Mihály fia Mihály a nagynénjök után őket illető szondi földért, melyen Gergely comes tornya volt épitve, 124 márkát kaptak.
b) Botond, ki anyja után maga annyit örökölt, mint a két előbbi együttesen (különben is széplaki birtokos) ugyanannyi pénzt kapott.
8. Gáb nejének részét,
Császlót és Szentpált e nő fiától, Balázstól, vette 120 márkáért.
9.
Belszond vagyis
Fenyér fele Tamásé, fele Andrásé:
10.
Ujlak egészen Tamásé.
11. Egy másik
Szentpál Tamásnak ősi birtoka.
12. A baranyamegyei
Szilvás István nevü fivére-é, de ez bizonyos Miklós fiai ellen pervesztes lévén, a perköltségek fedezésére Szilvást engedte át (Kán nb.) Gyula nádornak, mire azt Tamás a nádortól 80 márka árán megvette.
13. Somogymegyében a Kapos és Zselicz folyók közti
Homok azövé; határos azonban itt
Miklós nevü fivéreinek fiaival.14.
Zselacz miatt a kéthelyi udvarnokokkal kellett Miklós és Dénes nádorok előtt perelnie, mert az udvarnokok Zselicznek a Kaposon tul fekvő részét maguk számára kérték. Mindkét forum előtt elvesztették azonban a pert, mire András király 1231-ben e birtokot véglegesen Tamásnak itélte oda.
15.
Rengősár eredetileg Tamás és (Miklós nevü) fivére fiának, Andrásnak, birtoka volt. Tamás azonban András részét 28 márkáért szerezte meg.
16.
Póczán van neki 13 ekealja, erdővel, rétekkel, szőlőkkel és szolgáknak való lakásokkal.
17
. Kerekiben van hetven hold földje.
18. A fejérmegyei
Bögöd fele az övé, fele Miklós nevü fivéreé.
19.
Biva szintén felében az övé, felében Miklósé; de ő Miklós felét ennek András nevü fiától vásárolta.
20. A bácsmegyei
Szajl három részre van felosztva; két része monostoroké, harmadik része Tamásé.
21. A drávántuli
Monoszlónak csak a negyedik része az övé.
22. A Császma melletti
Tholla az övé; nevezetesen a vásártér és a vám.
23.
Száva fele az övé, fele István nevü fivéreé.
24. A
Cseresnyőben lévő
Uni nevü praedium fele az övé, fele Miklós nevü fivéreé.
25. Anyja után is örökölt. A Győr nb. Endes fivére Péter, somogyi és horvátországi birtokos, három leányt hagyott hátra maga után, kik atyjuktól annak
nováki birtokát örökölték. Egyikük, kinek nevét nem ismerjük, fiának, Tamásnak, a drávamelletti nováki birtokrészét, továbbá
Mihályfalvát és
Szélkő-thagyományozta. Nővére, Cséva, Ivánka nevü fiut szült, ki anyai birtokát,
Gyangáj és
Dragon falukat Tamásnak még Cséva életében eladta; a harmadik leánynak, Jécsának, szintén Ivánka nevü fia volt, ki azonban csak egy leány hátrahagyásával még anyja életében meghalt, mire Jécsa unokájának és saját öt lányának birtokrészének örököseül Tamást nevezte ki; e birtokok voltak:
Szentmihály, Veretnye, és fiának egyik faluja
Lakaucz (talán Lankócz) nevü földdel, melyet ez Endes fia Benedektől kapott, továbbá az Alma melletti
Basal. EBenedek azonkivül még
Nigaslaj és
Balazse nevü helységeket hagyományozta Miklós és Tamásnak.
26. A somogyi várból kihasitott
brunchai (talán boronkai) földeken van neki tizenkét ekealja, melynek határát már III. Bélának adománylevele leirja.
27. Végre van neki még
Bozan földnek fele, melyet valamikor Gyula nádor jelenlétében Fülöp comestől megvett.
Béla ifj. király II. András e megerősitő levelét ugyanazon évben (1231-ben) helybenhagyván
* U. ott. 234. l.* Tamást «volt bánnak» czimezi. Már maga a helybenhagyásból, de még jobban a Tamásról itt mondott dicséretből biztossággal következtethetjük, hogy Tamás 1231-ben Bélának kegyében is részesült. I. Tamás halálozási évét nem ismerjük ugyan, de azt hiszem, hogy bátran 1237-re tehetjük. Nevezett évben tanusitja ugyanis a bácsi káptalan, hogy Tamás bán fiai
a bán nejével együtt birtokaik felosztása végett káptalani kiküldöttet kérnek.
Két fia volt: I. Gergely és II. Tamás és négy leánya, kinek egyikét Nábotnak hivták.
Nábot aHéder nb. Héder fia Jakabhoz ment férjhez. 1278-ban tanusitja a győri káptalan, hogy Nábot leánynegyedi öröksége gyanánt pénzt kapott, melyért férje a bokodi birtokot vásárolta, miért is e birtokot nejének szabad rendelkezésére bocsátja.
* Hazai okmtár, VI. k. 233. l.* E Bokod valószinüleg a vasmegyei Bokoddal azonos.
II. Tamás, Tamás bán fia, 1237-ben merül fel, midőn fivérével az atyai hagyatékot felosztja.
* Hazai okmtár, VII. k. 23. l.* Az ő részére jutott birtokok a következők:
Monoszló, Anyác, Bolozin, Rengősár, Bina, Sár, 3 Szentpál, Alárok, Belszond, Kolyás (Szerémmegyében).
A mi négy hajadon nővérét illeti,
abban megegyeztek, hogy ezek az atyjuktól nekik hagyományozott szováni (Bácsmegyében) szőlők jövedelmeit élvezzék, de hogy férjhezmenetelük után e jövedelmek megint a két fivérre átszálljanak.
1247 január havában II. Tamás, kiveszi a részét II. Makáriás hagyatékából. Ugyanazon évben vásárolja I. Andrástól ennek bögödi birtokát: 1256 augusztus 25-ikén már nem él, mert akkor már fiai: III. Tamás és II. István szerepelnek.
III. Tamás 1256 augusztus 25-ikén Venys fiainak kielégitésénél működik közre; 1257-ben megveszi fivérével és II. Péterrel együttesen Kenész és II. Miklósnak maricnai birtokát; 1264-ben mindkét fivér harasztaniczai birtokos. Utoljára találkozunk vele 1283 augusztus 14-ikén midőn szintén fivérével együttesen II. Péterrel az egymásnak okozott büntények felett kiegyezik. Esetleges utódai ismeretlenek.
II. István 1256-tól 1283-ig fivérének Tamásnak összes ügyeiben részes. Utoljára 1293-ban akadunk reá, midőn János zágrábi püspök a Vaska melletti gvescéi birtokot neki eladja; ez alkalommal Monoszlai István «nobilis et probus vir» jelzővel neveztetik.
* Fejér, VI/I. k., 258. l.* Többet nem tudunk róla. Úgy látszik, hogy neki sem voltak egyenes leszármazói.
II. Gergely (ezt azért kell «második»-nak neveznünk, mert előtte már egy Gergely volt a nemzetségben), Tamás bán fia, 1237-ben merül fel legelőször. Akkor megkapja a következő birtokokat:
Pócza, Szilvás, Ujlak, Széklak, Külszond, Császló, Belszond, Zsitnya, Sárt és nehány bácsmegyei szőlőket. 1244-ben birtokait gyarapitja, midőn Petkó fiától, Péterkétől annak Bácsmegyében fekvő
füzegi birtokát 15 ezüst-márka árán megveszi.
* Wenzel, XI. k. 336. l.* 1247 január havában megkapja II. Makáriás hagyatékából őt illető részét. 1252-ben arról értesülünk, hogy füzegi birtokát, melyet 1244-ben vásárolt, Benedek kalocsai érseknek 15 márkáért átengedte.
* Fejér, IV/II. k., 156. l.* 1255 október 21-ikén Krassómegye főispánja, mely minőségben Szeján kun herczeg egynehány emberét a bodrogmegyei szőlősi birtokban beiktatja;
* Hazai okmtár, VIII. k. 62. l.* 1256-ban részt vesz Venys fiainak kielégitésében; 1269 június 22-ikén a kunok birája; nevezett napon részt vesz azon egyezségben, melynek alapján I. Egyed fiai birtokaikat maguk között felosztják. Ez az utolsó róla szóló hir.
Három fia volt: II. Egyed, III. Gergely és III. Péter.
III. Péter, ki a papi pályára lépett, 1266-tól 1270-ig (V.) István ifjabb királynak alkanczellárja. István trónralépésével ő lett erdélyi püspök, mely minőségben 1307 november 27-ikén meghalt.
* Leg. Card. Gentilis, 155. l.* Politikai szereplése nem tartozván e sorok keretébe, ezt e helyen mellőzendőnek tartom. Csak az legyen kiemelve, hogy pályájának kezdetét mindenesetre annak köszönhette, hogy atyja – a kunok birája – és két fivére (mint alább látni fogjuk) V. Istvánnak és kun Erzsébetnek lelkes hivei voltak.
III. Gergely* Hazai okmtár, VII. k. 181. l. Lőrincznek nevezi, de erről egyetlen egy más okirat sem tud semmit.* V. István trónraléptével a királyné tárnokmestere s Vasmegye főispánja lett, mely két hivatalt 1270 szeptember 8-ikától 1272augusztus 30-ikáig tartott.
* Fejér, V/I. k., 138. l., VII/II. k., 17. l.; Hazai okmtár, I. k. 57 l., V. k. 46., 48. ll., VI. k. 185. l., VIII. k. 145., 440. ll.; Knauz, I. k. 605. l.; Wenzel, VIII. k. 287., 301., 343., 346., 380., 382., 384., 386., 389. 390. ll., XII. k. 50., 695. ll.* Ez idő alatt elég alkalma nyilt, magát a király szolgálatában kitüntetni. 1270 vége felé egyike volt azon fővezéreknek, kik magyar hadsereggel Stiriára törtek; 1271 nyarán a lázadó Güssingi Henrik bánt megverte. István halála után azonban nagyon változtak a viszonyok. Gergely és fivére Egyed Pozsonyba vonult és innen a cseh Ottokárhoz fordult, ki őket tárt karokkal fogadta. 1273-ban a két fivér azonban megbánta e tettét és visszatért a magyar udvarhoz, hol Gergely márczius 30-ikától fogva megint Vasmegye főispánja lett, mely minőségben egészen 1274 szeptember 25-ikéig találjuk; közben 1273 június 26-ikán még pozsegai főispán is volt;
* Fejér, V/II. k., 54., 238. ll. (tévesen 1275); Hazai okmtár, II. k. 11. l., VI. k. 189., 197., 200., 202., 205. ll. (tévesen 1278), VII. k. 141., 142., 144. ll., VIII. k. 152., 155., 159., 164., 168. ll.; Knauz, II. k. 20., 30., 32., 45. ll.; Tkalčić, Mon. civit. Zagrab, 47. l.; Wenzel, IV. k. 23. l., IX. k. 18., 22., 34., 51., 54., 60., 63. ll., XII. k. 76., 78., 80., 84., 92., 93., 100. ll.; Zichy okmtár, I. k. 35. l.*
1273 nyarán Güssingi
Ivánnal együttesen vezette az osztrákok által elfoglalt Győr ostromát, mely teljes győzelmével végződött. Mindamellett nem találkozunk vele többé 1274után; úgy látszik, hogy visszavonult a magánéletbe; utoljára 1283 augusztus 14-ikén akadunk reá, midőn nemzetségbeli rokonainak egyezkedése alkalmából emlitetik.
* Hazai okmtár, VII. k. 181. l. hol tévesen Lőrincznek neveztetik.* Halálozásának évét nem ismerjük; 1294 deczember havában már nem élt. Fiutóda nem volt.
Fivérével,
* Hogy Gergely, Vasmegye főispánja, Egyed macsói bánnak a fivére, bizonyitja IV. Lászlónak 1273 május 27-ikén kiállitott okirata. Hazai okmtár, VII. k. 141. l.*
II. Egyeddel legelőször találkozunk 1265-ben, mely évben mint István ifj. királynak tárnokmestere,
bácsmegyei szolgái, a Dobra nemzetség tagjai számára nemesitést eszközöl ki.
* Fejér, IV/III. k., 294. ll.* 1266-ban Istvánnak tárnokmestere,
* A máramarosszigeti ref. kollégium gyüjteményében van egy 1266. évi oklevél, melyet István aper manus magistri Petri aule nostrae vicecancellarii, Egidio vero fratre eiusdem tavarnicorum nostrorum existente» állit ki. Ez oklevél – melyet Pauler Gyula «A magyar nemzet története az Árpádházi királyok alatt» cz. művének II. kiadásában (537. l.) idéz, minden kétséget kizáró módon bebizonyitja, – a mint ezt különben alább még meglátjuk – hogy Egyed tárnokmester a Monoszló nemzetség tagja.* mely hivatalt Istvánnak egész társkirálysága alatt 1270-ig viselte. 1266-ban részt vett a bolgárok elleni hadjáratban, melyben egészen Tirnováig győztesen nyomult.
* Fejér, IV/III. k , 525. l.* István trónraléptével Egyed királyi tárnokmester és Pozsonymegyének főispánja lett, mely két tisztségben 1270 június 13-ikától 1272 augusztus 3-ikáig találjuk.
* Fejér, V/I. k., 138. l., VII/II. k., 12. l.; Hazai okmtár, I. k. 57. l., VIII. 145., 439. ll.; Tkalčić, 47 l.; Zichy okmtár, I. k. 30. l.; Wenzel, III. k. 253., 273. ll., VIII. k. 279., 286., 343., 345., 346., 379., 382., 385., 389., 390. ll., XII. k. 50., 53., 695. ll.* 1271-ben ő volt egyike azon követeknek, kik Ottokárral a békefeltételekről alkudoztak. István halála után fivérével Gergelylyel Pozsonyba vonult, a szomszéd várakat hatalmába ejté és II. Ottokárhoz fordult, ki őt örömmel fogadta s neki adta Lac, Kornenburg és Stockeraut. 1273-ban azonban meggondolta a dolgot és visszatért a magyar udvarhoz, hol Macsó és Bosznia bánjává kinevezték; e minőségben 1273 május a 3-ikától 1273 szeptember 22-ig találjuk. 1274 deczember 29-ikén azonban megint kir. tárnokmester, mely hivatalt 1275 június 4-ikéig viselt.
* Fejér, V/II. k., 240., 145. ll.: Hazai okmtár, VIII. k. 170. l.* Ez azonban utolsó nyilvános fellépése; eltünik, ép úgy, mint fivére Gergely, véglegesen a közpályáról. 1283. évi augusztus 14-ikén rokonainak egyezkedése alkalmával egyszerüen mint családi tag emlittetik. Tizenegy évig nem hallunk azután felőle egy szót sem; csak 1294, évi deczember havában tanusitja a pécsi káptalan;
* Wenzel, XII. k. 557. l.* hogy a Tamás bán nemzetségéből való Gergely mester fia Egyed mester kérésére a prépost káplánját azzal bizta meg, hogy a nevezett Egyednek rokonai számára történendő adományozásánál közreműködjön. A káplán a következőket jelentette:
Egyed, fivére Péter erdélyi püspök és egyéb tanuk előtt kijelentette, hogy
fivére Gergely egyenes utódok hátrahagyása nélkül meghalt, mely haláleset őt saját azaz nemzetségbeli rokonoktól megfosztotta; ennek következtében elhatározta magát, hogy másodfoku oldalrokonait, Bő nb. Derzs fia István fiait: Mihály erdélyi prépostot és Pétert, a székelyek főispánját fivéreiül örökbefogadja és nekik Atina nevü birtokából a «viznyacatus» néven ismert Gáj, Odroha és Darnócz nevü földeket adományozza, mely adományozását a jelen volt Péter püspök mindenben helvbenhagyta. Mily rokonság létezett a Bö nembeliek között és közte, nem tudjuk; magától érthető azonban, hogy Mihálynak és Péternek anyja Monoszló nb. leány volt, a mi annál inkább elfogadható, a mennyiben a Bő nemzetség Somogymegyében birtokolt és Bő nb. Derzs fia István 1266-ban somogyi alispán volt. Magától értetődik, hogy Egyed mesternek 1294-ben nem volt fia; nem is lett neki később sem. 1308-ban vejének, Aba nb. Soproni Lőrincz fia Miklósnak Darnócz várát (a mai Drenováczot, Körösmegyében) adományozta.
* Csánki, Körösmegye a 15. században. 52. l.* 1313-ban pedig a pozsonymegyei Nagyszombat városban végrendelkezik. Az esztergomi Szent-Adalbert-egyháznak, mely ellen vétkezett, a Csanádmegyében lévő
nagylaki birtokát hagyományozza;
Szondot adja vejének,
Kórógyi Lőrincz fia
Fülöpnek; Atinának egy részét hagyja
nejének, másik részét
árva leányainak; Ropolyt szintén
felosztja; felét adja vejének,
Aba nb. Nyéki Lőrincz fia
Miklósnak, másik felét
rokonának, Gutkeled nb. Amadé fia Miklósnak;
Fülekkel (valószinüleg Füzeg) más alkalommal akar rendelkezni ).
Nem rendelkezhetett többé; sulyos betegsége következtében még 1313 márczius 11-ike előtt meghalt Nagyszombatban, mert tudjuk, hogy fentebbi végrendeletét nevezett napon felnyitották és kihirdették.
* Knauz. Mon. eccl. Strigon. II. k. 677., 678. ll.* Az illető okiratban Monoszlói Gergely fia Egyed mesternek hivják őt.
Hány leánya volt, nem tudjuk. Egyikük, mint láttuk,
Aba nb. Miklósnak a neje, kinek már 1308-ban darnóczi birtokát adta. Miklós atyja, Soproni (Nyéki) Lőrincz 1290-ben Erzsébet királynétól, kivel sógorsági viszonyban volt, a verőczemegyei szentmártoni «vyznicatus»-t kapta. 1317 május 22-ikén pedig olvassuk,
* Anjoukori okmtár, I. k. 427. l.* hogy Károly király Aba nb. Lőrincz fiainak, Miklós, Jakab, János és Péternek az örökösök hátrahagyása nélkül elhalt Monoszló nb. Gergely fia Egyed mesternek Atina és Novák nevü birtokait az atinai és darnóczi várral együtt adományozta. E Miklóstól származnak a körösmegyei Atinaiak.
Második leánya, mint láttuk, már 1313-ban a Baranya-, Valkó- és Pozsegamegyében birtokos
Kórógyi Fülöpnek aneje. Fülöp 1313-tól 1350-ig szerepel s úgy látszik, hogy Egyed leánya még előtte halt meg.
* Lásd Turul, 1892, évf. 170. l.* Tőle származnak a XV. században kihalt Kórógyiak.
Harmadik leánya a
Borsa nb. Tamás fia István fia Istvánhoz ment férjhez. Ez István (Roland erdélyi vajdának unokaöcscse) összes birtokait a váradi püspökségnek és káptalannak hagyományozta, azon feltétellel, hogy neje ebből jegyruhája és hitbére fejében 50 márkát kapjon. 1334 november 5-ikén jelenti pedig az egri káptalan, hogy Atinai Egyed leánya, István özvegye, az ötven márkát el nem fogadta, hanem százat követel. Miután az örökösök nem hajlandók ez összeget részére megállapitani, az ügy világi és egyházi főurakból álló biróság elé kerül;
* Századok, 1888. évf. 152., 154. ll.* a pör végét nem ismerjük. István meghalt 1333 január 11-ikén; nejének elhalálozási éve ismeretlen.
II. Egyeddel a Monoszló nemzetség utolsó fisarja szállt a sirba. Mily rokonságban állt a Gutkeled nb. Amadé fia Miklóshoz, kinek ropolyi jószágának egy részét hagyományozta, nem tudjuk; itt is valószinü, hogy Miklós, kinek atyja Vasmegye föispánja volt, Monoszló nb. leánynak az ivadéka. Tudjuk továbbá, hogy Péter püspök 1306-ban a Kán nb. László erdély vajdát «charissimus frater»-ének nevezi,
* Fejér, VIII/I. k., 203. l.* de itt sem ismerjük a rokonság keletkezését.
Azonkivül ismeretes, hogy II. Egyednek kérésére 1272-ben a felvidéki Aba fia Aba, ez Egyed «fratere» V. Istvántól a nyitrai várhoz tartozó tavarnoki és örzsedi birtokokat kapta.
* Wenzel, VIII. k. 379. l.* E rokonság genezise szintén ismeretlen; valószinü azonban, hogy Egyednek pozsonyi főispánságával áll összeköttetésben.
Az eddigiek szerint tehát a Monoszló nemzetség nemzedékrendi táblája (I. Gergely mellőzésével) következőleg alakul:
I. Makáriás 1181–1158 országbiró és albán, szolnoki főispán neje Győr nb. Péter leánya † 1231 előtt; I. Tamás 1206–1231 † 1237 kör. Valkómegye főispánja, «bán» neje 1237; I. Miklós 1217 † 1231 előtt; I. István 1217–1231 † 1247 előtt; I. Egyed 1217; Vénys férje I. Majs nádor; I. András 1231–1247 † m. n.; Fiak 1231 † m. n.; II. Makáriás † 1247 előtt m. n.; Fiak † 1247 előtt m. n.; I. Péter † 1247 előtt neje 1247; II. András 1247; II. Gergely 1237–1269 1255-ben Krassómegye főispánja, 1269-ben a kúnok birája; Náboth 1237–1278 férje Héder nb. Jakab 1278; 3 leány 1237; II Tamás 1237–1247 † 1269 előtt; II. Péter 1247–1283 † 1316 előtt; Kenész 1256–1257; II. Miklós 1256–1270; III. Tamás 1256–1283; II. István 1256–1293; II. Egyed 1265 † 1313 (márcz. 11 előtt) 265-ben tálnokmester, 1266-ban tárnokmester, 1270–1272 tárnokmester és Pozsonymegye főispánja, 1273-ban Macsó és Bosznia bánja, 1274–1275 tárnokmester, neje 1313; III. Gergely 1270-1283 † 1294 előtt 1270–1272 királynéi tárnokmester és Vasmegye főispánja, 1273-ban Vas- (és Pozsega) megye főispánja; III. Péter 1266 † 1307 november 27 1266–1270 kir. alkanczellár, 1270–1307 erdélyi püspök; Leány 1308–1313 férje Aba nb. Nyéki Miklós, az ifjabb Atinaiak őse; Leány 1313 férje Kórógyi Fülöp a Kórógyiak őse; Leány 1334 férje Borsa nb. István † 1333 január 11-én m. n.; Leányok 1313-ban kiskoruak![images/1899-00xw71.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw71.jpg)
12. Myle.
1366-ban előfordul Myle nb. János fia Péter azon perben, melyet a Kamarcsaiak az Akos nb. Miczk bán fia István ellen a Körösmegyében fekvő Prodavicz birtok ügyében támasztottak.* Fejér, IX/VI. k., 298. l.* Kétségkivül drávántuli nemzetség.
13. Pilis.
A székesfehérvári káptalan 1287 márczius 27-ikén kiadott leveléből kitünik, hogy
Pilis nb. Miklós comes fia Demeter comes az Esztergammegyében fekvő sárkányi birtokát Szo(v)árd nb. Miklós fiainak, Péternek és Szo(v)árdnak eladta. Nevezett birtoknak egy fele még akkor is Betend bán fiai-é volt, mig másik fele
e Betend bán leányának kezével fentebbi Pilis nb. Demeter birtokába jutott.
* Wenzel, IX. k. 455. l.*
Az okiratban két hiba van. A vevők képviselője Garasi János; ily helységet nem ismerünk Esztergommegyében; de van még ma is Bajna mellett Sárás puszta és tudjuk, hogy a Szo(v)árd nembeliek Sáráson birtokoltak; itt tehát Garas helyett Saras olvasandó; a mi pedig Sárkány szomszédját: Lylugi Rupheyn fiát, Benczet illeti, biztosan tudjuk, hogy ez nem más mint Libádi Rophoyn fia Bencz, ki 1289-ben Magyar-Szölgyénben földet elad (Fejér, V/III. k., 480. l.); Libád különben még ma is létezik Sárkány mellett Esztergammegye párkányi járásában.
Ennyi az egész, a mit eddig a Pilis nemzetségről tudtunk, de ez legyen a következőknek kiinduló pontja.
Detre zólyomi főispán és veje: néhai Rüdiger fia Hervin (= Ervin)
* Rüdiger Meráni Bertolddal, a későbbi kalocsai érsekkel állt összeköttetésben; már Imre király adta neki Szebelébet; 1211-ben megkapja II. Andrástól a hontmegyei Szántónak egy részét. – Fejér, III/I. k., 108. l.; Knauz, I. k. 236. l.* 1222-ben Hontmegyében fekvő szebelébi birtokukat az esztergomi káptalannak eladják.
* Knauz, I. k.238. l.* Hervin már 1219-ben fordul elő; Detrét pedig 1222 előtt nem ismerjük. Ő Zólyommegyének első ismert főispánja. Meddig maradt ez állásban, nem tudjuk; midőn 1229-ben a borsodmegyei Szuhogy birtokot kapja, akkor királyi ügyész Zólyomban.
* Wenzel, I. k. 263. l.* 1232-ben már csak mint volt zólyomi főispánról van róla szó;
* Hazai okmtár, VII. k. 21. l.* 1233-ban még él és akkor azt mondja róla András király, hogy az országban és annak határain kivül tett szolgálataiban elaggott;
* Wenzel, I. k. 304. l.* utoljára ráakadunk 1236 június 16-ikán, midőn IV. Bélától
a nógrádmegyei Sztracsin, a borsodmegyei Cserne és a hontmegyei Zahora nevü helyeket kapja.
* Wenzel, II. k. 36. l.* Három fia volt: II. Detre, I. Mikó (= Mihály) és Miklós, továbbá egy leánya, kiről már tudjuk, hogy 1222-ben a német származásu Hervinnek a neje volt.
II. Detre, ki 1256-tól 1263 szeptember 30-ikáig Zólyommegye és 1256-1262-ig, továbbá 1263-tól 1264-ig Szepesmegye főispánja, 1250-ben merül fel, midőn Mikó nevü fivérével a Nógrádmegyében lévő Ludány és Halász nevü helységeket megveszi;
* Wenzel, II. k. 118. l.* 1257-ben elismerik, hogy a krakói várhoz tartozó földek egy részének örökös birtokosa.
* Wenzel, II. k. 296. l.* Lehet, hogy az 1251-ben előforduló Detre nevü győri főispánnal azonos. Négy fia van: III. Mikó, Elek, II. Atyasz és III. Detre, kik – bár nem névszerint – 1267-ben először emlittetnek. A legnagyobb valószinüség azonban a mellett szól, hogy II. Detrének még egy leánya is volt.
1281-ben t. i. arról értesülünk, hogy Mihály comes fia Simon anyjának leánynegyedi részét Detre comes fiaitól, Mikó, Atyasz és Detrétől követeli; miután továbbá az illető okmány
* Wenzel, IX. k. 303. l.* azt is mondja, hogy e leánynegyed Detre fiai
örököli birtokaiból fizetendő, világos, hogy itt csak II. Detre leányáról lehet szó, mert ellenkező esetben I. Detrének egyéb leszármazói is lettek volna belevonva a pörbe. 1297-ben pedig tanusitja a váczi káptalan, hogy Detre fia Mikó a Nógrádmegyében fekvő Galábocs és Halász nevü birtokait rokonainak: Fulko fia Mihály fiainak Simon és Tamásnak
leánynegyedi követelésük ki elégitésére átengedte.
* Wenzel, X. k. 284. l.* Ebből már most világosan kitünik, hogy a Katisz nb. Szécsényi Fulko fia Mihály, solymosi várnagynak neje II. Detre leánya, kitől többi között a Libercsei és vingárti Geréb-család származott.
II. Detre fiairól valami különös megjegyezni valónk nincs. Leginkább csak I. Mikó fiainak társaságában birtokügyek rendezésével találjuk őket elfoglalva.
II. Mikó 1280 táján a királyi hadseregben részt vesz valamely hadi müveletben. Utoljára 1300-ban akadunk reá, midőn a nógrádmegyei Zellői birtokát elcseréli.
Elek 1268-tól 1278-ig szerepel.
II. Atyasz 128o-ban a Csák nb. Ugrin királyi tárnokmester embereként egy nógrádmegyei birtokügy rendezésében szerepel;
* Wenzel, V. k. 282. l.* azonkivül még csak 1281-ben találkozunk vele, midőn a Katisz nb. Simon anyjának követeléseiről van szó.
III. Detrét 1283-ig ismerjük.
* Hazai okltár, 98. l.* Mindanégy fivér esetleges utódai ismeretlenek.
I. Mikó vagy
Mihály,* Hogy «Mikó» sohasem Miklós, hanem Mihály, bebizonyitja maga Imre király 1199-ben, midőn a pápát arról értesiti, hogy eddigi nádorát hivatalától megfosztotta s helyébe Michael comest kinevezte (Wenzel, VI. k. 199. l.); ez utóbbit pedig a magyar okiratok mindig csak Mikének nevezik. A Mikó, Mika, Mike azonban nem más mint a Michael név két első tagja (Micha).* I Detre fia, nemzetségének egyik kimagasló alakja, serdülő ifjuságától kezdve Béla király szolgálatában állt; később gyakran tagja volt a királyi bel- és külföldi küldöttségeknek; fokról-fokra annyira emelkedtek érdemei, hogy Béla egyik okiratában azt mondja róluk, hogy nem csak nyelven nem lehet azokat kiejteni, de még gondolatban sem teljesen méltathatók. Midőn a király a tatárjárás alatt a tengermellékre törekedett, Mikó, egész családját és tüzhelyét otthagyván, addig kisérte őt, mig a Dráván tul biztos hajlékra talált; de még most sem akarta őt elhagyni és csak határozott királyi parancsra beleegyezett abba, hogy az ország más részében lakó alattvalókat minden tőle kitelhető módon támogassa, előbb azonban két fiát ott hagyta a királynál, hogy hüségéről kezeskedjenek. Azért meg is kapta 1247 október 3-ikán a nógrádmegyei Esztergályt,
* Fejér, IV/I. k., 474. l.* melyben különben már 1244-ben vétel utján része volt. 1247 február 17-ikén Sárosmegye, 1248-tól 1252 április 25-ikéig pedig Zólyommegye főispánja; 1250-ben megveszi a nógrádmegyei Ludán és Halász helyeket: 1251-ben megszerzi az ugyanazon megyében fekvő Nyerges-t; 1252-ben Busan-t; 1252 április 24-ikén királyi adományozás utján a hontmegyei Hidvéget; egy nappal később az ugyanott fekvő Aba-t; de ez az utolsó róla szóló hir.
Öt fia volt: Bitér, Péter, I. Atyasz, II. Mikó és III. Detre.
IV. Detre 1261 augusztus 11-ikétől 1263 szeptember 30-ikáig zólyomi, 1263-tól 1264-ig Szepesmegye főispánja.
II. Makó (Mihály) 1253-tól 1254-ig Zólyommegye főispánja, de alig szenvedhet kétséget, hogy 1264 november 17-ikétől 1273-ig Zólyom- és Szepesmegye főispánja is volt. 1279-ben már nem élt.
Péter (ki a «Forró» melléknevet is viseli) 1267-ben Hontmegye főispánja, mely minőségben fivéreivel, Atyasz és Mikóval és II. Detre fiaival együtt a trencsénmegyei Teplicza, Várna és Zsolna nevü birtokokat véglegesen megszerzi, miután ezekért Árvavárt, Arvát, a liptómegyei Verbiczet, a turóczmegyei Trebosztót, Benicz, Motnaturócz és Tornók birtokokat cserébe adta. 1268-ban az előbbiekkel együtt nógrádmegyei ludányi birtokát nagyobbitja; 1281-ben, a turóczmegyei Gáj nevü helységet királyi adományozás utján kapja. Utoljára ráakadunk 1285-ben, midőn a király parancsolja, hogy a tőle elfoglalt rutkai birtokot annak jogos tulajdonosainak visszaadja. Halála évét nem ismerjük. Nyugtalan és garázdálkodó ember volt, a miről még lent lesz a szó.
1290 június 30-ikán már nem él. E napon tanusitja az esztergami káptalan, hogy özvegye, (a komáronmegyebeli)
Igmánd nb. András comes leánya
Erzsébet és leányai: az öregebb
Katalin, Hontpázmán nb. Hont fia
Demeter özvegye és az ifjabb
Anna, Hontpázmán nb. Kázmér fia
Lambert neje Péternek szerzett birtokai iránt ennek rokonaival osztályos egyezségre léptek. Péter fivérei: Bitér, II. Detre fia Mikó és Miklós fia Demeter megkapják a Nógrádmegyében fekvó Zsély, Darcsán, Kékkő (várt) és a Hontmegyében fekvő két Olvárt, melyeket Péter saját költségével szerzett és IV. László beleegyezésével nejének és leányainak hagyományozott vala; ez utóbbiak megkapják Bitérnek Hontmegyében levő ősi birtokait: Hidvég, Aba, Olvárt és a hidvégi fakastélyt.
I. Atyasz, ki 1273 július 2-ikán Esztergályon földet szerez és fivéreinek összes szerepléseiben részt vesz, 1277-ben már nem él. Akkor tanusitja a budai káptalan, hogy
Jolán nevü özvegyének atyja: Hontpázmán nb. Ivánka fia András és fia János budai prépost (a későbbi kalocsai érsek) Atyasz fivérével Péterrel Jolán hitbére és jegyajándéka iránt egyezkednek.
A családot csakis
I. Bitér folytatta, kivel már 1250-ben találkozunk. 1277 április 24-ikétől Zólyommegye főispánja, 1282-ben «Zólyomi» melléknévvel él.
* Hazai okmtár, VI. k. 284. l. – Az illető okirat igen zavarosnak látszik. Azt mondja, hogy «Mathyas, comes officialis comitis Byter de Turch» ex precepto «comitis Byter de Zolum» Neczpál földtért bejárta stb. Az egész majdnem úgy hangzik mintha egy Bitér Turóczmegye, – egy másik Bitér Zólyommegye főispánja lett volna 1282-ben. De nem igy áll a dolog. «Mathyas comes officialis comitis Byter de Turch» annyit jelent, mint «Turóczi Mátyás, Bitér comesnek az officialisa,» – mig «ex precepto comitis Byter de Zolum» annyit jelent mint «Zólyomi Bitér comes parancsára»; mert hogy 1282-ben nem Bitér, hanem Miklós volt Zólyommegye főispánja, bizonyitja többi között az idézett okiratot közvetlenül követő 1282 évi okmány (Hazai okmtár, VI. k. 286. l.); Miklós különben már 1279 óta Zólyommegye főispánja. Turóczmegye főispánját pedig azért nem láthatjuk Bitérben, mert officialisa csak nem nevezheti őt egy és ugyanazon helyen egyszer «Turóczmegye főispánjának,» máskor »Zólyomi Bitér»-nek.* 1278-ban megszerzi a trencsénmegyei Hricsót; meghalt 1299 kezdetén. Több fiut hagyott hátra maga után, kik közül
János 1297-ben,
Miklós 1299-ben,
Péter 1320-ban merül fel.
* Az eddigiekre nézve v. ö. Hazai okltár, 170. l.; Wenzel, III. k. 156., 194., 281. ll., IV. k. 28., 45., 90., 171., 173., 246., 270. ll., V. k. 177., 180., 182. (tévesen 1297. kör.), 226., 241., 252. ll., IX. k. 503. l., XII. k. 17., 333. l.; Hazai okmtár, VI. k. 78. 1., VIII. k. 240., 275. ll.* Ezek, kik a családot folytatták és kiktől a
gyarmati Balassa család származik, kitüzött czélunkra nézve már nem érdekelnek bennünket.
Fentebb láttuk, hogy I. Detrének még egy ifjabb fia
Miklós is volt. Ez felmerül 1233-ban, midőn András királytól a Liptómegyében fekvő Ujfalut kapja.
* Wenzel, I. k. 304. l.* Ezt azonban az ugyanazon megyében fekvő Palugyával együtt később Béla királynak cserébe adván, tőle 1246 szeptember 11-ikén a honti vártól teljesen kihasitott
Gyarmatot kapta;
* Wenzel, II. k. 189. l.* utoljára 1257 július 27-ikén akadunk reá, midőn arról van szó, hogy a krakói vár mellett levő hatvan hold föld az ősi birtoka. (1. f.)
Két fia volt: II. Péter és Demeter és egy leánya.
Úgy látszik, hogy Miklós vagy fiai rokonaikkal
korán osztozkodtak, mert addig, mig I. Detre halála után II. Detrét és I. Mikót valamint ezeknek utódait birtok- és érdeközösségben találjuk, Miklós és fiai ezekkel együttesen nem emlitetnek.
II. Péter 1247 november 8-ikán merül fel legelőször, mely napon a Nógrádmegyében fekvő petényi és podluzsáni birtokát fentebbi «Forró» Péternek eladja.
* Wenzel, IV. k. 45. l.* 1277-ben a
«Chernei» nevet használja; tudjuk, hogy I. Detre 1236-ban a Borsodmegyében fekvő Csernét kapta; ez tehát Miklósra szállt rá. De 1277-ben találjuk, hogy Detre fia Miklós fiai:
Chernei Péter és Demeter az Abauj vármegyében fekvő Redmecz másként Vil nevü örökölt birtokukat
nővérük, Merzsa fia Pózsa (a Kendiek és Kellemesiek ősének)
neje fiainak átengedik;
* Wenzel, IV. k. 91. 1. V. ö. Turul, 1897. évf. 75. l. skk.* 1277 után csak egyetlen egy nyomát találjuk.
Ákos nb. Borsodi István nádor elbeszéli 1303-ban, hogy midőn még III. András idejében egyik emberét, Ladomér fia Istvánt, több báró és nemes kiséretében a király egyik fontos ügyében elküldte s a küldöttség Szádó nevü faluban álomba merült, Csák nb. Csák az alvókat megtámadván Miklós fia Pétert, Demeter akkori zólyomi főispán fivérét fogságba ejtette.
* Anjoukori okmtár, I. k. 52. l.*
Fivére
Demeter, családjának legkimagaslóbb alakja, biztossággal esak 1277-ben merül fel, midőn nővére fiainak a redmeczi birtokot átengedi (1. f.). 1279-ben már Sárosmegye főispánja és érdemdus ember, ki a királytól hü szolgálatai elismeréseül a nógrádmegyei Kürtöst kapta; különösen emliti László király, hogy 1273-ban Győr előtt kitüntette magát.
* Wenzel, IV. k. 181. l.* Vajjon az 1281-ben, de csak egyetlen egy okiratban szereplő hasonnevü pozsonyi főispánnal azonos-e? nem tudjuk. 1285-ben Zólyommegye főispánja és királynéi tárnokmester és a Rutka melletti Prekopa birtokosa.
* Hazai okmtár, VIII. k. 241. l.; Wenzel, IV. k. 281. l.* 1285-től kezdve egészen III. András haláláig félbeszakitás nélkül Zólyommegye és azalatt (1297–1300) Pozsony- és (1298) Sárosmegye főispánja. III. András alatt egyáltalában igen befolyásos ember volt és ennek legkimagaslóbb kifolyásaként tekintendő, hogy őt 1298-ban azon magyar segélyhad vezetésével bizta meg; mely Albert osztrák herczeg támogatására Nassaui Adolf német ellenkirály ellen vonult. III. András halála után Venczel és Ottó pártját fogta; ő volt azoknak egyike, kik a cseh Venczelhez utaztak, hogy a magyar koronával megkinálják.
* Anjoukori okmtár I. k. 53. l.* 1309 június 15-ikén azonban már azon országnagyok között találjuk, kik előtt Károly király a koronázási esküt leteszi.
* Leg. Card. Gentilis 305. l.* Mind a mellett mégis a Csák nb. Trencséni Mátéhoz csatlakozott, kinek zászlaja alatt, mint a rozgonyi csatában harczolt sereg egyik fővezére, 1312-ben életét kilehelte. Esetleges utódait nem ismerjük.
Birtokviszonyaira nézve kiemelendő, hogy «Forró» Péter halála után, mert ennek birtokai a király ellenségeinek mindig menedéket adtak, IV. László Péternek kékkői várát és a gyarmati tornyot e Demeternek adományozta, ki azokat nagy nehezen Péter vejétől, Hontpázmán nb. Lamberttől visszafoglalta és Péter fivérének, Bitérnek, átadta, miért is a hálás Bitértől nemcsak Kékkő harmadát, hanem az Ipoly mentén Nógrádmegyében fekvő Gyarmatot is kapta;
* Knauz, II. k. 260. l., u. o. Fejér, VI/II. k., 160. l.* 1296-ban pedig a hontmegyei Kovárszeget Szügyi Andrásnak átengedvén, érte a Gyarmat melletti Ribát kapja.
* Wenzel, X. k. 246. l.*
Az eddigiekből kitünik: 1. hogy I. Detre utódai az egymással határos Hont-, Nógrád-, Turócz-, Liptó-, Trencsén- és Zólyommegyében, különösen pedig legrégibb időktől fogva Hont- és Nógrádmegyében birtokoltak, 2. hogy köztük és a Hontpázmán nemzetség felvidéki ágai között számos házassági összeköttetés jött létre. Igy találjuk pl. hogy «Forró» Péter egyik leánya a Hontpázmán nb. hontmegyei Demeter, másika a Hontpázmán nb., az esztergommegyei Bényben birtokos Lambert neje, mig I. Atyasz magának ugyanazon nemzetségnek egyik nyitramegyei ágából, a Forgács család őseiből választott feleséget.
Ezeknek alapján biztosra vehetjük,
hogy az 1287-ben szereplő Pilis nb. Miklós comes fia Demeter comes, Betend bán veje, az esztergommegyei Sárkány résztulajdonosa, I. Detre fia Miklós fia Demeter zólyomi főispánnal azonos. Van azonban erre nézve még más hatalmas támpont is.
Hontpázmán nb. Miklós fia Betend bán, (kinek nemzetségét más helyen bebizonyitottam), ki 1247 márczius 21-ikén az esztergommegyei Sárkányt kapta, nyitramegyei ember volt. 1243-ban megkapta a Trencsénmegyében levő Vicsáp helységet; 1257-ben az esztergommegyei Muzslán is vett birtokot. Fiai közül névszerint csak az egy
Ferenczet ismerjük, ki – mint később látjuk – már többnyire Nógrádmegyében szerepel. Midőn 1290-ben a Nógrádmegyében birtokos Katisz és a Rátold nemzetség tagjai között Zagyvafőn az Aba nb. Amadé nádor közvetitése folytán a Katisz nb. Lesták halála iránt egyezség köttetik, akkor már ez a Ferencz mint a Katisz nembeliek rokona szerepel.
* Fejér, VI/I. k., 69. ll.* Betend fia Ferencz fia «Pogány» István 1329 április 10-ikén a Trencsénmegyében lévő Gradna, a nyitramegyei Sissó, Visnyő, Vendégi és egyéb e vidéken fekvő birtokait Károly királynak adja cserébe, melyekért az Erdélyben fekvő Szilvás, Nagyakasztó, Septér, Örményes, Gyekekuta, Buza, Noszoly, Lak, Gyulatelket kapja.
* Anjoukori okmtár, II. k. 394. l.* Hogy Ferencz fia István ősi birtokait erdélyiekkel cserélte fel, annak voltak nyomós okai. Már 1333-ban találjuk, hogy ez István Katisz nb. Szécsényi Tamás erdélyi vajdának a hive és familiarisa,
* Fejér, VIII/III. k., 679. 1.* 1338-ban pedig arról értesülünk, hogy Hontpázmán nb. Ferencz fia Pogány István e vajdának
rokona (proximusa) és a belső-szolnokmegyei Róna tulajdonosa.
* Anjoukori okmtár, III. k. 470. l.* E rokonságot, mely csakis sógorság vagy anyai rokonság lehetett, eddig nem voltunk képesek teljességében felismerni; de ha szemügyre veszszük, hogy Tamás vajda legöregebb fia, Kónya Miklós, fiának az akkor még nem igen gyakori Ferencz nevet adta, önkénytelenül arra a gondolatra jövünk, hogy ezt valamelyik ősének tiszteletére tette s igy, tekintettel Ferencz fia Pogány Istvánnak Tamás vajdával volt rokonsági viszonyára, majdnem kézzel fogható,
hogy Betend bán Ferencz fiának a leánya Szécsényi Tamás vajdának eddig ismeretlen első nejével azonos, kitől Kónya Miklós született. Miklós tehát anyai nagyatyja tiszteletére adta a Ferencz nevet fiának, Pogány István pedig Tamás vajdának a sógora, kinek oldalán Erdélyben élvén és ott letelepedni akarván, jónak találta ősi birtokait erdélyiekkel felcserélni. Hogy Tamás vajda utódai még 1424-ben az esztergommegyei Kural helység tulajdonosai,
* Fejér, X/VI. k., 619. l.* mindenesetre arra vezetendő vissza, hogy Szécsényi Tamás nejének kezével esztergommegyei birtokot is kapott, miután Sárkány nem messze Kuraltól fekszik.
Ha már most Hontpázmán nb. Betend bán fia Ferencz leánya a nógrádmegyei Katisz nb. Szécsényi Tamáshoz ment nőül, nagyon is elhihetjük, hogy az egy nemzedékkel öregebb nagynénje, Betend bán leánya, 1287-ben a Tamásnál korábban szerepelt nógrádmegyei Pilis nb. Miklós fia Demeternek lehetett a neje, ki férjének már egy esztergommegyei birtokot, Sárkányt hozott hozományul.
Ezek szerint tehát
nemcsak Demeter zólyomi és pozsonyi főispán a Pilis nemzetség sarja, hanem I. Detrének összes
utódai, nevezetesen a gyarmati Balázsfiak vagyis a Balassák is azok.A nemzetségi nevet illetőleg meg kell jegyeznünk, hogy alatta nem a hasonlónevü (Pilis-) megye vagy a Szabolcs-, Tolna- és Esztergommegyében fekvő Pilis (utóbbiban Pilis-Marót) helységek értendők, hanem a Nógrádmegyének füleki járásában fekvő Pilis, mely már 1246-ban Fülek táján emlitetik.
* Fejér, IV/I. k., 408. l.* Hogy azt a Detrefiak birtokában nem találtuk, nem mérvadó, mert nincsen kizárva, hogy a nógrádmegyei Varsányi István, kinek pilisi birtokát 1319-ben Szécsényi Tamás kapja,
* Anjoukori okmtár, I. k. 529. l.* e nemzetség egy másik ágának a tagja.
Végezetül még a következők emelendők ki: Midőn a már ismert Katisz nb. Fulkó fia Mihály és fiai Simon, Tamás és Péter 1301 május 18-ikán a nógrádmegyei pestényi birtokuk határjárását eszközlik, nemzetségbeli rokonuk gyanánt többek között Detre (Ditricus) fia Mikó comes is szerepel;
* Anjoukori okmtár, I. k. 11. l.* ez pedig engem és talán másokat is arra
inditott, hogy a Detrefiakat szintén Katisz nembelieknek tartsuk; fentebbi kutatások alapján most már mondom, hogy e Mikó más nógrádmegyebeli birtokos.
Van azonban még egészen más természetü érv, mely azon állitást, hogy a Detrefiak, nevezetesen Demeter zólyomi főispán nem a Katisz nemzetség sarja, támogatja, s ez oly érv, mely akkor, midőn valamely genealogiai ügy állását vagy mibenlétét egyéb körülmények is megvilágitják, döntő érvnek elfogadható, t, i.
a czimer.Tudvalévő dolog, hogy a Katisz nemzetségből származó Szécsényi és Vingárti Geréb családok czimerében az oroszlán és a pólya közös vonást képeznek; nem igy a Demeter főispán czimerében.
Az 1299. évi pecsétjén, melynek körirata: «S. Mag(istri.) Demetri comitis posoniensi(s de Zol(vm). et. de. Sarus», a pólyás, lapos háromszögü pajzsban a négy pólyát egy nyilvesszőhöz hasonhló ábra () felezi. De egy 1350. évi okirat még egyebet is mond.
Szécsényi Tamás országbiró nevezett évi április 27-ikén több Turóczmegyebeliek ellenében, kik hamis okleveleket mutatnak fel, Szorovicza birtokot a királynak itéli. Indokolásában többiek között azt is hozza elő, hogy a hamisitóktól bemutatott egyik oklevél, mely Demeter zólyomi főispánról szól, ennek pecsétjével, mely egy
szarvas, ökör vagy bölény fejét ábrázolja («sigillum ipsius imaginem capitis quasi bovis cornuti vel bubali»), el van látva,
* Anjoukori okmtár, V. k. 371. l.* pedig tudjuk, hogy a
gyarmati Balassa család czimerének főalakja szintén a bölényfej.Az eddigiek szerint tehát a következő nemzedékrendi táblát kapjuk:
Pilis nb. I. Detre 1222–1236 Zólyommegye főispánja; I. Mikó 1241–1252 1247-ben Sárosmegye, 1248–1252 Zólyommegye főispánja; II. Detre 1256–1264 Zólyom- és Szepesmegye főispánja; Miklós 1233–1257; Leány – Rüdiger fia Ervin 1219–1222 hontmegyei birtokos; III. Mikó 1267–1300; Elek 1267–1278; II. Atyasz 1267–1281; III. Detre 1267–1281; Leány – Katisz nb. Mihály 1281; Csernei II. Péter 1274–1300; Demeter 1274 † 1312 királynéi tárnokmester, Zólyom-, Pozsony-és Sáros megye főispánja Hontpazmán nb. Betend bán leánya 1287; Leány – Merzsa fia Pózsa 1274 a Kendi és a Kellemesi családok őse; Zólyomi Bitér 1250 † 1299 1277-ben; Zólyommegye főispánja; I. (Forró) Péter 1267–1285 Hontmegye főispánja – Igmánd nb. Erzsébet 1290; I. Atyasz 1267–1273 Hontpázmán nb. Jolán 1277; IV. Detre 1261–1264 zólyomi és szepesi főispán; II. Mikó 1253–1273 Zólyommegye főispánja; János 1297; Miklós 1299; Péter 1323; folytatják a családot.; Katalin 1290 – Hontpázmán nb. Demeter † 1290 előtt; Anna 1290 – Hontpázmán nb. Bényi Lambert 1290![images/1899-00xw72.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw72.jpg)
14. «Pudan».
Fejér, IV. k. 3., 144. ll. közöl egy oklevelet, melyből kitünik hogy IV. Béla király a Pudan nb. Gábortól, mert ez a Pentele-templomot ki nem javitotta, a nevezett templom kegyuraságát elvévén, ezt az esztergomi érsekre átruházza, csakhogy Knauz, ki ezt az okmányt (I. k. 495. l.) helyesebben teszi közzé, nem Pudan, hanem Sudan nemzetségről szól. Pudan nemzetség tehát nem is létezik, hanem ez a Nógrád- és Pozsegamegyében birtokos Zsadány nemzetségnek Fejér által történt elferditése.
Gábrián fiai Domonkos, Jakab és Gábrián, kik magukat 1273-ban a csehek ellen kitüntették, 1277-ben a monostort az összes hozzátartozó javakkal visszakapták; ifj. Gábrián fia Gyebő 1330-ban bolondóczi alvárnagy.* Wenzel, IX. k. 176., 177. ll.*
15. Ratold.
Bizonyos Gyula 1214-ben Nyitramegye főispánja, 1219–1221 országbiró és kevei főispán, 1221 Mosonmegye főispánja, 1230–1233 Béla társkirály alatt erdélyi vajda, 1235–1239 országbiró, csanádi és kevei főispán. Az okiratok rendesen «frater Ratold»-nak nevezik, egy helyen azonban Lesták fiának mondatik.
* Wenzel, VI. k. 487. l.*
Ratolddal való fratersége éppen az által nyer felvilágositást, hogy Gyula pályáját mint Nyitramegye főispánja nyitja meg. 1290 szeptember 16-ikán pedig találjuk, hogy Ratold nb. Fulkomár fia Pál Nyitramegyéből ugyanazon nb. Ratold fiainak Péternek és Tamásnak három szolgáját eladta.
* Hazai okmtár, VII. k. 212. l.*
Igy kapjuk tehát a következő stemmatöredéket:
Ratold nb. Lesták; Ratold Gyula 1214–1239; Péter 1290 Tamás 1290![images/1899-00xw73.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw73.jpg)
16. Vázsony.
Atyasz bán atyja.
Hogy az ismert Atyasz bán atyja is Atyasz nevü volt, két okiratból tudjuk; az egyik azt mondja, hogy III. Béla király őt a zágrábmegyei Kemesnicze nevü birtoktól megfosztotta, a másik: hogy Zalamegyében fekvő mileji és lengyeli birtokát vétel utján szerezte.* Wenzel, VI. k. 532. l., XI. k. 161. l.* A következőben azonban azt hiszem, hogy közelebb nyomára jöhetünk. II. Gyécsa király 1150 körül az osztrákok herczegével találkozni akarván, a pannonhalmi apátnak meghagyta, hogy haladéktalanul 40 mk. finom ezüstöt bocsásson rendelkezésére. Midőn az apát erre kijelentette, hogv semmiféle ezüstje nincs, Héder országbiró az apát pénztárnokát, Atyaszt (= Ogguz) magához rendelte és megparancsolta neki, hogy a király követelésének eleget tegyen. Ez hogy a parancsnak eleget tegyen, Pozsonyba utazott, hol egyházának egyik birtokát 20 márkáért eladta s ezt a király rendelkezésére bocsátotta.* Wenzel, I. k. 60. l.*
Miután a Vázsony nemzetség többnyire Zala- és Veszprémmegyében birtokolt, több mint valószinü, hogy Atyasz, a pannonhalmi apát pénztárnoka, Atyasz bánnak az atyja.
Dr. WERTNER MÓR.
A LIPTÓMEGYEI KIRÁLYI SÓLYMÁROK LESZÁRMAZÓI.
Irdatlan erdőség rengetege boritotta azon területet, a mely az északi Kárpátok tövében, a felső Vágvölgyben északról a Magas-, délről az Alacsony Tátra között fekszik, s manapság Liptómegye néven ismeretes. Három század pörgött le az idő kerekén a honfoglalás óta s ott a müvelődés, a benépesités, a községi élet legkisebb nyomát sem találjuk sem irott emlékekben, sem régiségi maradványokban. S mig a honfoglalásra Szent-István király honalkotása, a belső szervezkedés, a közigazgatás, a területek beosztása, a vármegyék lassu alakulása következett, még ez időtájban is, midőn a felsőmagyarországi részekben észak felé Hont, Bars, Trencsén a megyék történelmi alakulásának keretébe esik, de még sem Szepes, sem Zólyom a vármegyék sorozatában helyet nem foglal, ismeretlenül marad a mai Liptómegye területe, neve is.
II. Gézának kellett a királyi székbe ülnie, hogy a területek szilárdabb és nagyobb számmal alakuljanak, mert mig Szent-István alatt a vármegyék száma negyvenötre ment, száz évvel utána az hetvenkettőre szaporodott. Ez időben keletkezett Szepes vármegye Liptó keleti, Zólyom vármegye annak délnyugati határán; de még akkor is ötven-hatvan évnek kellett elmulnia, mig a mai Liptómegye területén az őserdők homályában a kultura első csiráira reá akadunk. Ezen idöszakra esik Liptó várnak épitése, a várkatonák, a várjobbágyok, a királyi népek telepitése, a mi a vár épitésének csak természetes következménye lett; ekkor keletkeztek Zólyom vármegye gyepüin tul a felső Vág medenczéjében azon igen gyéren lakott néhány kis telepek, melyek ha szabad úgy mondanunk descensuális földje, első foglalásu területe volt az oda kirendelt királyi embereknek, mert hogy ott, az erdőségek vadonában, a kietlen rengetegben az önkéntes letelepedésre ok nem volt,
bizonyitja az eddigi kutatások alapján a zord éghajlaton, a földmivelésre alkalmatlan térviszonyokon kivül az is, hogy a felette csekély számu szórványos néhány telep gyér lakosságának fenmaradt nyomai határozottan királyi telepitésre vallanak. Ilyenek a várkatonaság, a királyi jobbágyok és népek, a halászok, a solymárok és vadászok, kik a nagy kiterjedésü áthatlan őserdőkkel boritott területen a kultura, a községi élet, a földmivelés legelső pionjaiként szerepeltek; de a kiknek az idő folyamán némileg megszaporodott száma már szükségessé tette a kormányzást. S a mint a megélhetés első feltétele: az erdők irtása, a Vág völgyének lapályain az ekének uralma által ha csak részben is biztositva volt, megkezdődött a nagyobb arányu benépesités is. Liptómegye jelenlegi területe a maga egészében mint királyi praedium, még egy évszázadon keresztül Zólyommegye tartozéka volt, s mint várispánságot Zólyom vármegye comesei a maguk curialis comesei által kormányozták; s az egész XIII. században minden közigazgatási tény és igazságszolgáltatási ügy, határjárás, birtokosztály, jogháboritás, birtokba vezetés, birtokátadás, stb. mind a zólyomi comesek közbenjárásával, az ő officiálisaik közbenjöttével történt.
Legkorábban a XII. évszázad utolsó tizedeiben létesültek ama kis községek, melyekben a Liptó vár őrizetével megbizott várkatonák, a királyi jobbágyok és népek elhelyezve valának a vár szomszédságában s annak legközelebbi környékén; ilyenek Zentanna asszony, Hadáz, Bakonya, később Váralja, most Bukovina, Kelemenfalu, a honnan a Dobák genusból származtak a maig élő Dobák, Zentannai, a Hadázok törzséből a Bobrovnyiczky nemzetségek, a Kevélyek utódai a Lavották, Sibor ivadékai a Thuránszkyak.
A XIII. század első évtizedeiben már határozott alakban találjuk a községi életet, mely természetszerüleg az erdőirtás haladását és ennek kapcsán a mezőgazdaság terjedését föltételezi. Okiratos bizonyitékául szolgál ennek II. András király által Budán 1226-ban február 2-ikán Cletus egri prépost és királyi kanczellár által szignált királyi okirat,
* A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* mely szerint Liptói Nagy fia Miklós királyi szolga és a budai vár provisorának Gemian falujában
* A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* tizenkét királyi népet mindenestől adományoz «... omnes populos nostras in Gemiani villa nimirum duodecim populos integros cum eorum pertinentiis ... damus donamus in perpetuum totum et omne jus nostrum ... transferendo et per homines nostros introducendo ...»
Ezen okiratban a határjárásnál emlittetik
«villa Plostyin», «Zent Ján», a mai Szent-Iván felé vezető út és «Bodafalu» népeinek mocsara «... usque ad stagnum vel paludem populi Boda...»
Mindezen községek keletkezését megelőzték azonban a királyi halászok, sólymárok és vadászok telepei, nyomban következett erre a királyi várjobbágyok fészke Liptó vár körül, kik Liptó vármegyének autochton lakosságát képezték, s belőlük váltak ki a vármegye későbbi nemességének azon kulturnemzetségei, kik az általános müveltséget terjesztve, mintegy magvát alkották a községi élet csiráinak, kik körül a szolgáló népek jegeczedve, első tömegét képezték a benépesités kezdetleges próbáinak. Kisérletezésnek mondjuk azt tudatosan, mert habár még ekkor, sőt 1257-ig birtokadományozások alig fordulnak elő, daczára a lakatlan puszta erdőterületek nagy kiterjedésének, ez csak arra vall, hogy a megélhetés főfeltétele, a mezőgazdaság, a földmivelés még nem hóditott annyi tért, hogy az a lakosság mindennapi kenyerét biztosithatta volna a magas fekvésü hegyes völgyes vidék zord éghajlatával, különben sem volt kecsegtető a megtelepülni szándékozókra, vagy a megtelepülésre oda kirendelt királyi népekre nézve.
Hogy ezen benépesitési kisérlet minő lassu menetü volt, tanuságot szolgáltat erre azon körülmény és kutatásaink eddigi eredménye, mely szerint 1226-tól kezdve a királyi jobbágyok és népek szaporitásán kivül más megyékből behozott és beköltözött egyének részére 1257-ig, tehát harmincz év alatt mindössze hat birtokadományozás történt. 1226. évben liptói Nagy Miklós és fia András Gemianfalvában, (Demiánnak is irva ugyanazon oklevélben), tizenkét egész népséget kap tartozékaival;
* U. ott.*
1230-ban Beuche és Hanch Polkunak Mogiorfal. 1231-ben
* Szent-Ivány cs. levéltára a Magyar Nemz. Múzeumban.* Zemel fia Beharnak
* Eredeti perg. okirat Behorfalu nemesi község levéltárában.* zólyomi lakosnak terra Bobrouch és Hódos adományoztatik; 1233-ban Hudkonth Reucha, a mai Revucza földét kapja;
* Petrus Kubinyi, Genealogia fam. de Felső Kubin. (Pest, 1831.) 22. lap, ll. sz.* s ugyancsak 1233-ban Detrek comes fia Miklós Oyufalu adományosa lett.
* Wenczel: Árpádk. uj okmtár, 1. XL. k. 304. l.* Volt ugyan még András királynak Polku részére egy adománya, mely által t. i. Hybát kapja, de ennek évszámát nem tudjuk; minthogy ezen adományozásról IV. Béla királynak 1239. évben kelt oklevele emlékezve meg, csak annyit mond, hogy András király Mogorfalut és
Hybát Palkunak adományozza, s az utóbbit most Béla király visszaveszi:
* Dettrich Antal benedekfalvi levéltárában.* ... quod cum pater noster Andreas rex inclite recordationis, Polku de villa Mogorfalu pro multiplicibus servitiis suis contulisset terras duarum villarum in Lyptow, Hyba scilicet et Mogorfalue post adeptum regni seeptrum nos predictam villam Hyba cum terra ad ipsam pertinentia ad usum nostrum recepimus ...»
A királyi birtokoknak II. András alatt történt szertelen eladományozása országszerte ugyan igen megapasztotta a királyi jószágok állományát, Liptó vármegye területén azonban ez az eset nem állott be, bár ha kivánatosnak látszott, hogy a benépesités gyorsabb foganata szempontjából az erdőséggel benőtt talaj a Vág völgyének sikjain minél nagyobb mértékben és terjedelemben a kultura terjedésének melegágyává változzék. S mégis IV. Béla trónra léptének első éveiben két adomány visszavételének nyomára akadunk; az egyik, mint fentebb emlitők, Hyba visszavétele 1239. évben; a másik a Rásztokay családtól visszavett Német-Lipcsét illeti,
* Turul, VIII. k. 2. l. Acta deputationis pro revisione gremialis nobilitatis Liptómegye levéltárában, 1731. fasc. III. no. 19.* a mi minden valószinüség szerint az 1236. évben történt. Mind a két adomány visszavétele bányászati czélokra vezet; Német-Lipcsén a Zólyom vármegyéből Hybán a Szepességből gyarmatositott német vendégek könnyebb és czélszerübb elhelyezése tekintetéből. A telepités kisérletének egy további esetét tanusitja Oyufalu Nova villa a mai Illanova és Polugea kicserélése a Hont várához tartozó Gormoth földeért Detrik fia, Miklós részére «... Nicolao filio Detrici quandam terram castri nostri de Honth que Gormoth vulgo nuncupatur ... in permutationem prediorum suorum Novavilla scilicet et Polugea in Lypto existentium que ad nos recipimus ...» Ezt a csere-oklevelet IV. Béla 1246. évi szeptember 11-ikén állitotta ki.
* Wenczel, Árpádkori uj okmtár II. k. 189. l.* Ide is királyi népeket telepitettek, s mig későbben Polugea adományozás utján feldaraboltatott, Oyufalu, Illanova néven, mai napig kincstári birtok maradt.
Ezen időszakból még két adományozásról szólanak a fenmaradt oklevelek. Ezeknek egyike itt már előbb letelepedett királyi népek részére történt. Liptó vármegye kulturtörténetére nézve az adományozási oklevél érdekes adata az, hogy abban két helységnév tudomására jutunk, melyben
Werbiche és
Okolichna közötti földterület emlittetik, melyet IV. Béla Bosinnak és fiainak, Szaniszló, Punak, Milath, Bohuta és Bohuret liptói népeknek adományoz 1248. évben azon érdemekért, melyeket a tatárok elleni harczokban szereztek.
* U. ott VII. k. 258. l.*
A másik oklevél már ujabb telepitést jelez, s vonatkozik ez Zelencha – a mai Szjelnicz-feletti puszta, lakatlan erdőrészre, a mely a XIV. században Kvachan nevet nyer, s azt IV. Béla 1256. évben András beszterczebányai birónak adományozta.
* Magyar Tört. Tár IV. k. 6. l.* « ... cuiusdam sylvae deserte habitatoribus destitute in provinciia Liptoviensi supra villam Zelniche ... »
Fel kell itt emlitenünk még azon adatokat, a melyek habár nem világositanak fel a telepités éveire nézve, de határozottan ezen időszakra utalnak, amennyiben a helységnevek a határjárási okiratokban előfordulnak, a melyek mint nem donationalis helyek, nem vendéglakosok által elfoglalt területek, csakis királyi jobbágyok vagy népek által osztatlanul közösben használt földbirtokok voltak s vagy mint megszállott
földek terra descensualis vagy ülés (ülys) néven emlittetnek az okiratokban, mint Hakülyse, Vikárisülyse, a genus Sepere, genus Dobak terra descensuálisa.
A benépesités ezen első kisérleteihez kell még csatolnunk és megemlitenünk azon történelmi feljegyzéseket, melyek a templáriusoknak a XIII. század elsö felében a Likauka és Liszkova községek között az úgynevezett Baráthegyen állott kolostorára vonatkoznak; a mely adatok szerint Herberstein János Gottfrid, a templomosok nagyvizitátora, 1230. évben vizsgálat közben Liptómegyében a Baráthegyen állott kolostorban elhalálozott volna.
* Fuxhoffer Dom., Monaster. II. k. 240-41. l. Pesti Frigyes, A templáriusok, 127. l.* Templomukat Kis-Szentmártonban, közvetlenül a Baráthegy éjszaki oldalára épitették. Sajátságos, hogy itt a templáriusok kulturális müködésének semminemü nyoma nem maradt, sem oklevelekben, sem alkotásaikban, de mi azért kétségen kivül fogadhatjuk azon teljes hitelü történelmi adatot, a mely Herberstein nagyvizitátor halálát 1230-ban a liptómegyei Baráthegyre helyezi.
Az okiratokkal bizonyitott telepitéseken kivül voltak még a XIII. század első felében községek, a melyeknek létezését későbbi oklevelek határozottan támogatják, s a melyeknek természetszerüleg a müvelődés bizonyos fokán kellett állaniok, mert mint a benépesités első kisérletei, a társadalmi együttállás alapján, közös erővel, közös munkával készitették elő a talajt a földmivelésre, a marhatenyésztés nagyobb mérvü kiterjesztésére. Ezek voltak a sajátképeni várnépek, a kik a községenkint kikerekitett területeken laktak. Ilyenek Werbiche, Polughea, Zelencha – a mai Szjelnicza – Tarnuch – Tarnócz – Lupcha – a mostani Német-Lipcse – Toplucha – Tépla – Luhela – a mai Lubella – és Bobrouch, Hyba. Mindezen községek első lakói és megalapitói a Liptó várhoz tartozó királyi várnépek voltak; bizonyitja ezt azon történeti tény, hogy a megye közép- és alsó részén történt későbbi adományozás mindannyija a most emlitett községek határából, mint praedium regale, terra regalis, sylva deserta területből hasittatott ki az adományos részére az 1257. év után, a midőn is a második, a nagy mérvben eszközölt benépesités kezdetét vette, s megindult részben a várjószágok magánosoknak történt eladományozása, részben pedig a jogtalanul elfoglalt várjószágok visszavétele az illetéktelenül bitorlóktól; praegnans bizonyitéka továbbá annak, hogy ezen telepek királyi népekéi voltak, az, hogy idegen jövevényekről, vendégekről a vonatkozó okiratokban egy szó emlités nincsen; s csak a második benépesités után néhány évvel emlittetnek, midőn a letelepedett hospitesek állandósitása tekintetéből azok kiváltságokkal láttattak el; ilyenek: a régebbi Lupcha, mely most már az uj telepesek nemzetisége után Német-Lipcse lett; Zelenche, Tornoch, Bobrócz, Hyba, Bocha – a mai Boczabánya.
Biztosan most már meg nem állapitható évben, de mindenesetre az 1257. évet megelőzőleg, az első telepitési kisérletek legnagyobb részt dugába dőltek, s bárminő oknál fogva, akár éghajlati, akár területi kedvezőtlen viszonyok miatt, Liptómegye igen nagy részében ismét néptelenné vált. A lakosság, a királyi népek – a várjobbágyoknak, s az udvar tartáshoz tartozó szolgák, mint a halászok, a sólymárok és vadászok kivételével – kiköltözködtek, szerte széjjel mentek a megyéből, s azoknak a szétszállingózott királyi népeknek összeszedése megtörténvén, a gömörmegyei Szécs és Balog királyi földön szállásoltattak el. Hogy mily nagy mérvü lehetett a kivándorlás által beállott elnéptelenedés, azt IV. Béla által 1257. évi június 12-ikén kiadott királyi okirat tünteti fel.
* Árpádkori uj okmtár, II. k. 280. l.*
Ezen okirat elmondja, hogy «midőn népeink közül többen Turóczból és Liptóból kivándoroltak, és másoknak a praediumain lettek szétszórva, s mi őket visszahivtuk Szécs és Bolugon levő földeinkre és a szécsi udvarnokok földén letelepitettük s őket Corochvára hatósága alól kivettük ... azon szabadságot adtuk nekik, hogy három aratásig semmit sem fizetnek, ... Liptóba és Turóczba átköltözhetnek minden jószágaiakkal egyetemben és épületeikkel, fizetvén mindenkori biráiknak 12 denárt; továbbá Szent-Márton napkor minden háztelek után a comesnek két nehezéket adnak; minden
negyven háztól kötelesek adni egy legelőről behajtott marhát, negyven tyúkot és husz köböl zabot, négy arasz és két ujjnyi nagy köböllel, mint a hogy az Liptóban és Turóczban szokásos; köteleztetnek továbbá minden negyven háztelek után egy lovas embert állitani a király hadjáratába. Ingóságaikból, ha valaki közülök magtalanul elhal, a comesük egy tárgyat választhat, szolgája és szolgálóleánya kivételével; birót, a ki közöttük két vagy három nehézek értékéig itélhet, közösen választhatnak; nagyobb dolgokban pedig az ő comesük fog itélni.»
* Árpádkori uj okmtár, II, k. 280. l.*
Nyilvánvaló ezen okiratból Liptómegye nagy mérvü elnéptelenedése s IV. Bélának azon törekvése, hogy a pusztán maradt, lakatlan területeket a fent elősorolt kiváltságok mellett is ujólag benépesitse. Vajjon a kivándorolt népek visszaszállingóztak-e az elhagyott tüzhelyhez, vagy a megyében hol települtek le? az iránt semmi bizonyitékkal nem birunk; de hogy a királyi praediumok egyes központjaiban nem települtek le, azt teljes biztossággal és okiratilag támogatni tudjuk. Ezen pusztán maradt helyeken, a hol előbb királyi várnépek laktak, az 1257. évben kiadott s feljebb emlitett kiváltságos okirat kiadása után három évre már jövevény, vendég népekre, hospesekre találunk, kik kiváltságaik oltalma alatt Liptómegye területén a müvelődés ujabb csiráit vetették el az ipar, kézmü és a mezőgazdaság, a bányamüvelés terjedelmes üzembe vétele útján. Ezen telepek mind kiváltságos községek, hol a hospesek megszállottak: Lipcse, Tepla, Zelencha, Tarnócz, Hyba, Boczabánya.
Mind a kivándorlás, mind az ujabbi benépesités csak azon helyeket hagyta érintetlenül, a mely községek népei szolgálmányuk által a helyhez valának kötve. Ezek voltak a várkatonák és várjobbágyok helységei, s a királyi udvartartás szolgálatában állott halász, sólymár és vadász népek által lakott területek.
A várjobbágyok és udvari szolgálatban állottak fiaiból került ki azon adományosok legnagyobb része, a kik a megye középső részén, a déli és nyugati oldalon egyaránt őseivé váltak azon családoknak, a melyek az országos nemesek sorába felvétetvén, a kulturát, a községi életet, a mező- és erdőgazdaságot terjesztették, a megy e közigazgatási, politikai és honvédelmi életében s a nyilvánosság terén mint comesek, birák, várispánok stb. szerepeltek. Ezen családok közül, ez alkalommal, a királyi sólymároktól leszármazottak egynéhányával foglalkozunk, a melyeknek Liptómegyére nézve érdekes történetét a következőkben foglaljuk össze.
I. A Vidafeldi család.
A felső Vág medenczéjének azon részében, mely Liptómegyében Liptó-Ujvártól hosszuságában Rózsahegyig, szélességében pedig déltől éjszaknak az Alacsony és Magas Tátra, az úgynevezett liptói havasok között a Dubrava pataknak a sikföldre való kifolyásától Kvacsánig terjed, van azon földterület, a mely már a XIII. század első felében, az ott letelepitett királyi sólymárok közös és feltételes birtokában volt. Ezen területet keletről Csemicze és Nagy-Palugya, délnek a Dubrava és Lubella patak, nyugatnak Malatin és Szent-Mihály határolja, mig északon Rásztok és Werbó között a Vág folyása szab határt kiterjedésének. Majdnem közepére esik ezen területnek ama jelentéktelen kis falu, a mely ma Szokolcs név alatt ismeretes, telepitésekor azonban már a XIII. század első felében is, az ott letelepitettek foglalkozása után
Solmus, Solomusnak neveztetett, mert itt laktak a királyi udvartartás szolgálatában állott solyomápolók, nevelők, idomitók nemzetségei, s azoknak fiai, kik mint királyi jobbágyfiuk, udvarnokok (udvornici, servientes regis), apródok és szolgák szereztek érdemeket arra, hogy az ország nemesei közé felvétessenek, s mint volt conditionaritusai az általuk mivelt és birtokolt királyi vagy várföldeknek, az adományosok sorában szabad urai lettek ingatlan birtokaiknak.
A mai Szokolcs helységnév csak a XV. század második felének szüleménye, a mindent eltótositó husszita harczok alatt keletkezett és név és értelem szerinti forditása a sólyomnak, a mi tótul
«Szokol»-lalvan visszaadva. Hogy ennek a Szokolcsnak első eredeti neve tisztán magyar volt, arra nézve több bizonyitékaink közül csak a következőket emlitjük
fel. Fiatha fia Damián liptómegyei jobbágy két ekényi feltételes földet kap, s abba őt Miklós, zólyomi comes 1281–1283. évek között
* A birtokba bevezetés csak az 1281–83. évek között történhetett, mert Miklós ezen időben volt zólyomi comes.* bevezeti és beigtatja a turóczi konvent bizonysága mellett, kihasitván és elhatárolván ezen két ekényi földterületet a
solmusi királyi birtokból. Ezen tényét Miklós zólyomi comesnek IV. László 1289. évben kiadott királyi okiratával megerősiti. A most emlitett oklevelet Damiannak unokája Demeternek fia István az 1391-iki birtokvizsgálat alkalmával bemutatja, a midőn is Bebek Imre országbiró még 106. év után is azon két ekényi földet, melynek határából az kihasittatott,
Solmusnak nevezi. «Super terra conditionali duorum aratrorum
Solmus vocata.»* Magyar Tört. Tár, IV. k. Liptói regestrum; 11. l.* Igen érdekes világosságot vett a Solmus név értelmére, s hogy az csakugyan a királyi sólymároké volt, Demeter pozsonyi és zólyomi comesnek 1297. évi július 8-ikán Liptóban kiadott oklevele,
* Wenczel, Árpádkori uj okmtár, V. k. 180. l.* melynek tartalma szerint Gallicus János – a ki Olaszinak (de Olozy) is neveztetett – bepanaszolta III. András király előtt Gergelyt, hogy ez jogtalanul elfoglalta félekényi földét a Liptóban élő királyi sólymárok területéből «... quandam particulam terre cultivate dimidü aratri sufficientem de terra
falconariorum ipsius domini regis in Liptó existentium que, ... indebite fuerat occupata ... »
Kétségtelenül kitünik ezekből, hogy a mai Szokolcs eredeti első neve Solymos volt és törzsfészke a liptói királyi sólymároknak, a mely körül a XIII. század második felének folyamán a sólymárok ivadékai a nekik hol feltételesen, hol feltétlenül adományozott, de a sólymárok területéhez tartozott területeken legnagyobb részben saját nevük után elkeresztelt községeket alapitottak. Ilyenek: a mai Fiácsicz 1267-ben,
Terra Faátha, scsak 1456-1469-ig Fiacsicz; Olozy Gallicus János mester nemzetisége után;
Vidafelde, első tulajdonosának, Vida neve után;
Bertalanfalu, Dechtór, s legkésőbb Osztóyfelde, a melynek adományosa
Kurmus György levén, Kurmusnak neveztek, s mostani neve is Körmös.
A királyi sólymárok első telepesei közül csak négy család alapitójának nevét ismerjük, ezek: Vida, Fiatha, Gallicus János mester és Kurmus, kik közül Vida magtalanul elhalt ugyan, de nevét, a királyi kézre került birtoka Vidafelde után a János mester unokái, mint a kiknek tulajdonába királyi adományozás révén átment, családi nevül felvették, s mint népes élő nemzetség azt a XVI. század közepéig viselték, midőn is a Vidafeldiek férfi ágon kihaltak; a Fiatha nemzetsége a XV. század utolsó tizedeiben kiveszett; a Kurmus családra vonatkozó okiratokat pedig, ha vannak is ilyenek, nem ismervén, róluk semmit sem mondhatunk.
Itt tehát történeti és okiratos alapokon a királyi sólymárok fészkéből eredő
Vidafeldi és
Fiatha családnak történetét óhajtjuk előadni, annál is inkább, minthogy ezen két családról még csak rövid feljegyzéseket sem találunk, sem a heraldikai és genealogiai munkákban, sem egyéb monografikus müvekben vagy történeti értekezésekben, melyek ezen kihalt két család multját csak némileg is megvilágitanák pedig Liptómegye Árpádkori történetének érdekes adatait szolgáltatják azon események, melyek különösen a Vidafeldiek személye, müködésük, későbben közpályájuk között forognak.
Olasz János mester nevével legkorábban 1262-ben okleveleinkben találkozunk. Az oklevelek latin szövege tizenegyszer 1262-1297-ig
«magister Johannes Galicus»-nak irja őt, egyszersem azonban
de Olozy, bárha adományozott földterületének legnagyobb része a mostani Nagy-Olaszi, akkoriban Olozy határában volt. Ennek természetes oka más nem lehetett, mint az, hogy János mester még 1262-ben is a sólymárok ősi fészkében Solumusban lakott, a honnan Olozyt telepitette, s az olasz név ragadványképen hárult reá, mert származására minden valószinüség szerint olasz nemzetiségü volt, ha a Galicus vagy Gallicus szó a Latinussal egyértelmünek vehető s ez esetben
olasz értelemmel bir; a minthogy maga Olazy 1267-ben
* Wenczel: Árpádkori okmtár, III. k. 159. l.; Genealogia fam. Kubinyi 1824. kiadás.*
Olaszynak, ugyanezen helységnév 1268-ban
terra Latinarumnak iratik a Máthéfeldén épitendő templom telkének adományozási oklevelében.
* Magyar Tört. Tár, IV. k. Liptói regestrum 36. l.*
S mig János mester nemzetiségét az általa alapitott község nyolcz századon át fentartotta, leszármazói néhány évtized mulva idegen családnevet vettek fel.
Jánosnak
«mester» jelzőjére nézve azon nézetben vagyunk, hogy ennek értelme nem az általános magasabb müveltség, szellemi kiválóság jelzése ez esetben, csak a foglalkozásával járó rangkülönbség kifejezése szemben azokkal, a kik vele együtt, mint a királyi udvar szolgái
«servientes regis», a sólyommadarak nevelése, ápolása és tanitása körül foglalkoztak, a kiknek János mestere volt, a miért is magister Johannesnek iratik. Ezt ugyan nem mint határozott meggyőződést, csak mint nézetet merjük állitani, mert ha voltak magistri agazonum, tavernicorum, dapiferorum, ép úgy lehettek magistri falconariorum is, bárha ennek megfelelő adatokat eddig nem is ismerünk; de nincs kizárva a lehetősége annak, hogy még előkerülhetnek; s magában a dolog természetében fekszik, hogy a sólymároknak is kellett mesterüknek lenni, a ki azokat mesterségükre tanitotta, oktatta, s mesterük volt azon szakban, melynek gyakorlása a királyi udvar háztartásában reájuk háramlott. De különben is János mester conditionarius volt s nem tartozott az országos nemesek közé, s helyhez kötve Liptómegyében lakott. Határozott tanuságot tesz ezen állitásunk felől IV. Bélának 1262.évben kelt adománylevele, mely szerint Gallicus János mesternek az olaszii határban négy ekényi földet adományoz oly feltétel mellett, hogy János és utódai általános hadjárat alkalmával mint katonák a liptói várban s annak őrzésére maradni tartoznak.
* Liptói regestr. 16. l.* Hogy pedig Olasz János mester csakugyan királyi sólymár s valószinüleg sólymármester volt, annak világos bizonyitéka Demeter pozsonyi és zólyomi comesnek már fentebb is emlitett oklevele, mely szerint a sólymároktól III. András parancsára Gergely által elfoglalt félekényi földet Gallicus János mesternek visszaadatni rendeli, a mely királyi rendelet foganatositásáról Demeter comes a bizonyságlevelet 1297 július 8-ikán kiadta.
* Árpádkori uj okmtár, V. k. 180. l.*
Midőn ezen oklevélben a király megparancsolja Demeter comesnek, hogy a Gergely által eltulajdonitott s a sólymárok földjéből elfoglalt területet « ... quandam particulam terre, de terra
falconariorum ipsius domini regis in Lypto existentium ...» Gergelytől visszavegye, s azt Demeter comes János mesternek visszaadja, ez csak olyképen történhetett, hogy a panaszos, az érdekelt fél királyi sólymár volt, s ezen esetben az elfoglalt földterülethez János mesternek voltak jogigényei mint sólymárnak, s minthogy azon területet tőle foglalták el, Demeter comes ugyancsak neki adta vissza «... ab eodem Gregorio auferendo
restituimus magistro Johanni Galico ... », mert hogy ezen terület őt illette, arról Demeter comes János mester irományaiból meggyőződött «... prout in ipsius literis et instrumentis diversis nobis exhibitis plenius vidimus contineri ... »
* Liptói regestr. 17. l.*
János mester érdemeire vallanak azon további adományok, melyekben őt a királyi kegy gyors egymásutánban részesitette. Alig két évvel később az olaszii feltételes adományozás után Tepla és Latina villa, azaz Olaszy között egy a mai Verbó területére eső rétet kap, a melyet IV. Béla parancsára 1264-ben Mihály, zólyomi és szepesi comes jelöl ki, s ezen adományt IV. László 1278. évben megerősiti.
* Árpádkori uj okmtár, IV. k. 100. l.* Ugyanezen évben, János mester Luhelán egy ekényi földterület adományozásában is részesül, a mely az ő földjeinek szomszédságában volt «... quandam terram usui unius aratri sufficientem in proxima vicinitate adjacentem ... » Ezen területet János mester már örök tulajdonul kapja, s az neki a lubellai népek földjéből kihasittatik és elhatároltatik «... dedimus, donavimus et tradidimus ... jure perpetuo et irevocabiliter possidendam et a terra populorum nostrorum de villa Lubela vocata abstractum penitus separatam ... »
* U. ott.* A turóczi konvent királyi rendeletre János mestert még ugyanazon évben bevezeti.
* U. ott, 175. l.* A határleirásból kitünik, hogy ezen kihasitott földterület János mesternek fiacsiczi birtokrészével volt határos, mint a mely birtoktest a királyi sólymároké volt.
Gallicus János mesterrel mint birtokszerzővel még egyszer találkozunk, a hogy azt már feljebb is emlitők, az 1297. évben, midőn neki III. András a Gergely által a sólymároktól elfoglalt félekényi földet visszaadni rendeli.
* Árpádkori uj okmtár, V. k. 180. l.*
János mestert az előttünk ismert okiratok mindvégig 1299-ig a Gallicus jelzővel emlitik, a midön is a most emlitett évben végképen eltünik szemünk elől. 1298. évben több liptói férfiakkal «... cum pluribus viris de Lypto ... » Myka comes és liptói castellanus itélkezik 1298. évi április 1-én «... Datum in Lypto feria tertia proxima post dominicam Ramis palmarum ... »
* Szent-Iványi cs. levéltára.* egy földrész iránt, melyet Gergely, Gekmény szolgája elfoglalt; ott Myka comes határjárást eszközöl, Gergelytől visszaveszi s azt János mesternek assignálja «... magistro Johanni Gallico (igy) ... ordine judiciario restituimus ... quandam particulam terre per Gregorium condam servientem comitis Gekmény indebite occupatam.
* Palugyay István levéltára Bodafalván. Kivonatban I. Fejér Cod. dipl. VI. k. 242. l.* Végre 1299. évi deczember 6-ikán kelt s az esztergomi káptalan által kiadott s András mester kispalugyai birtokán eszközölt határjárási jelentésből mint királyi ember, homo regius emlittetik.
Mig János mestert a nemzetiségi ragadványnév sirjáig kisérte, utódainál a Gallicus jelző elő nem fordul. Fia Vilmos, Viliamnak is irva, kinek nevével csak egyszer találkozunk az oklevelekben, már de Olazy iratik, úgyszintén ennek fiai Gekmény, Tyvan és Theodor, valamint Vilmos testvére János klerikus is de Olazy neveztetik. Ezek tehát Olazy helység nevétől, a hol laktak, vették fel az előnevet s még a XIV. század elején is megtartják, s csak későbben válik, illetve változik át János mester utódainak előneve családi névvé, ekkor is azonban helynévtől ered s lesz Vidafeldi, midőn már több évtizeden át, majdnem egy félszázadig Vidafelde birtokában voltak.
Már fentebb emlitettük, hogy a sólymárcsaládok egyikének feje
Vida volt, a kinek földterületét keletről a mai Csemicze, Nagy-Palugya, déli oldalról a sólymárok törzsfészkei Solumos, a mai Szokolcs, nyugatról Gallicus János mester földje és községe, Olozy, a mai Nagy-Olaszi, éjszakról pedig a Vág folyó határolta el. Ezen terület a mai Dechtár, Bertalanfalu és Vidafelde praedium. Az egész területnek első és közös neve Vidafelde volt; s csak későbben, a XIV. század elején történt birtokosztály alkalmával vette fel külön területekké válva a Bertalanfalva és Dechtór elnevezést, a mint ezt a történtek sorrendjében tárgyalni fogjuk.
Vida magtalanul elhalván, földterülete királyi kézre került, s mint ilyen, királyi adományozás tárgyát képezé. De a jelen esetben, mert a sólymárok birtokának részét képezi, a királyi udvar szolgálatában állott sólymárfiuk részére szállott feltétlen tulajdonul. Az adományosok Olozy Vilmos fiai Gekmin és Tywan lettek. Vida ugyanis az 1267. évet megelőzőleg elhalálozott, s az ő földje, a melyen még akkor községek telepitve nem voltak, minthogy azt pusztán csak
terra Videnek mondja az adományozási oklevél, holott ugyanezen oklevélben a határleirásnál mint községek Villa Polughea, villa Solumus emlitve vannak, IV. Béla 1267.deczember 19-ikén
* Wenzel, Árpádkori uj okmtár, III. k. 159. l.; Liptói regestr. 10. l.; Genealogia fam. de Felső-Kubin.* kiadott oklevelével Germin és Tywannak adományozta.
A most emlitett okirat János mester utódainak társadalmi állására nézve néhány érdekes adatot tartalmaz, melynek megvilágitása annál inkább is kivánatos, mert csak igy nyerhetünk teljes tájékozást azon beállott változások iránt, melyeket már Olozy Jánosnál és fiainál észlelünk. Mindenekelőtt azonban igazolni tartozunk azt, hogy Olozy Vilmos egyenes utóda volt Gallicus János mesternek. Okiratilag ugyan arra nézve, hogy Vilmos János mesternek fia lett volna, adatot sehol sem találunk, de azt mégis kétségtelennek tartjuk azon körülménynél fogva, hogy János mester magtalanul el nem halt, mert birtokai ez esetben királyi kézre kerültek volna és eladományozás tárgyát képezék vala; ez pedig nem történt meg sem Olozyban, sem Fiatha házán, sem Solumuson, sem Lubelán; sőt ellenkezőleg mindezen területekre nézve 1391. évben a birtokigazolási királyi patens és privilegiális leveleket
Olozy Vilmos leszármazói mutatták be Bebek Imre országbiró előtt, a kik a száz évi időközben eszközölt birtokosztály révén részint
Olaszy, részint
Vidafeldi nevet vettek fel, s igazolták jogigényeiket Gallicus János mester egykori birtokait illetőleg. Azon eset pedig, hogy Gallicus János mesternek Olozy Vilmos talán testvére lehetett, s e szerint a János mester birtokai reá szállottak, teljesen ki van zárva; a mint azt a sok irat közül bizonyitja a következő tényállás, midőn is t. i. Gekmin és Tywan testvérek közül az előbbeni magtalanul elhalt, a két testvér között megejtett osztály utján neki jutott Kis-Olaszy nem háramlott vissza örökségül Tywan édes testvérére, hanem az 1308. évi november 11-ikén Donch mester által kiadott okirat szerint Rudlinusnak adományoztatott « ... quod quia comes Giekmin nobilis de Lyptow heredum solatio caruit et decessit ... et ipsius possessio nobis de jure devolvi dinoscebatur ... comiti Rudlino dedimus et contulimus ... »
* Az esztergomi káptalannak 1338. évben kelt átirata. Gróf Batthyányi József köpcsényi levélt. Lad 25. fasc. 2.* Kellő bizonyiték ez arra nézve, hogy Olazy Vilmos csakis egyenes örököse vagyis fia volt Gallicus János mesternek. Az előnevek különbözősége Vilmos és János mesternél egészen közömbös, mert az sem az egyiknél, sem a másiknál család névül nem szolgált, csak megkülönböztető jelző vala az egyénekre nézve a XIII. században, sőt még a XIV. első felében sem gyakori a megállapitott családnevek használata.
Ezek után térjünk vissza az 1267. évi királyi oklevél szövegéhez, melyet mint érdekes adatokat tartalmazót jeleztünk az imént. Ezen okiratban Gekmin és Tywan de Olozy liptómegyei nemeseknek vannak irva
«... nobiles de Lypto», holott e két testvérnek atyja Viliam vagy Vilmos csak Viliam de Olozinak mondatik. Minden valószinüség szerint már Vilmos a királyi népek fokozatában előlépett s várjobbágyi osztályba jutott, s Gekmén és Tyvan mint várjobbágyfiuk szerzett érdemeik jutalmául az 1267. évet megelőzőleg nemesi rangra emeltettek. Hogy ez a dolgok természete szerint igy történt, az világos mindazon esetekből, melyek az egyik osztályból egy másik osztályba való rangemelést tanusitják, s minthogy kasztrendszer nem létezett, nem volt elzárva az ut a rangemelkedésre az arra érdemeket szerzettek előtt.
* Pesti Frigyes, A magyarországi várispánságok története, 85–88. l.*
Gekmin és Tywan testvérek is rászolgáltak a király kitüntetésére, mert IV. Béla különböző hadjárataiban részt vettek s kivált Liptó várának fentartásában derekasan munkálkodtak «... attendentes fidelitates et servitiorum merita ipsorum Gekmini et Tywan quod nobis in diversis regni nostri expeditionibus impenderunt et specialiter propter conservationem castri nostri de Lypto ... » az utódok nélkül elhalt Vida földét neki adományozta «... quondam Vide sine herede decedentis Vidafelde vocatam in Lypto existentem ... dedimus donavimus et contulimus perpetuo et irrevocabiliter pacifice possidendam ... »; s megparancsolta Mihály zólyomi comesnek, hogy az adományosokat a birtokba beiktassa és bevezesse.
Úgy látszik, hogy a két testvér közül Gekmin már 1273-ban nem élt, mert a most érintett évben kelt ujabbi adománylevélben nem emlittetik s abban Tywannak egy másik testvére Tivadar szerepel s itt vannak mint Olazy Viliam fiai megnevezve. Egy ujabb birtokrészre vonatkozik azon donatio, a mely a várjobbágyság birtokából lett kiszoritva s nemesi birtokká változott. Ezen birtokrész a mai Patak, akkori nevén Medekis, a mely nemcsak hangzásánál, de értelménél fogva is tót szó, minthogy az a
savanyu viz tót kifejezése, a hol az csakugyan bőforrásból fakad.
Olazy Viliam fiai Tywan és Theodor, a IV. László király által Ruthéniába menesztett követségekben vettek részt és ez alkalommal szereztek érdemeket s azon hüségükért, melylyel IV. László iránt viseltettek, s ezek után a Liptó várban tanusitott szolgálataikért jutalmazta meg őket a király «... quod Tywan et Theodorius filii Viliam de Olazy fideles nostri quandam particulam terre in Medekes de Lipto existentem petierunt a nobis sibi dari ... consideratis fidelitatibus et meritoriis servitiis ... que nobis in legationibus nostris in Rutheniam sepius transmissi et postmodum in castro nostro de Lipto residentes ... » Az adományozási
oklevél kelt 1273 augusztus 1-én,
* Wenzel, Árpádkori uj okmtár, IX. k. 29. l.* a midőn is a turóczi konventnél elrendeli Tywan és Tivadar bevezetését és beiktatását Olazy János klerikus királyi ember jelenlétében.
Olazi János mint homo regius nem lehetett az adományos Tywan és Tivadar testvére, mert mint ilyen a határjárásban nem tanuskodhatott volna; Gekminnek fia szintén nem, minthogy Gekmin magtalanul halt el, s igy csak Olazi Viliamnak testvére és Gallicus János mesternek fia volt.
Olazi Vilmos fiai 1273-ban befejezték a birtokszerzést, s mig atyjukról csak ez egyszer emlékeznek meg az okiratok, s nincs tudomásunk szerepléséről, nagyatyjuk, a magas kort elért Gallicus János mester még 1298-ban is visszaszerezte a Gekmin szolgája Gergely által elbitorolt földrészt fiathafalvi része mellett Solumuson, a hol mint királyi sólymármester ezen állapotában maradt halála végéig; unokái pedig a nemesek sorába felküzdvén magukat további leszármazóikban, Liptómegyében kulturális jelentőségü szerepet vittek majdnem négy századon keresztül, megalapitván a Vidafeldi családot számos elágazásában, községeket alkottak, telepitettek azon a puszta földterületen, mely a mai Csemicze községtől nyugatra terjedve egészen Patakig huzódik a Vág balpartján, melyek ma is tanuságot tesznek az egykori sólymármester négyszáz év előtti unokáinak tevékenységéről a kultura, a mezőgazdaság terjesztése körül; tanuskodnak az egykor népesebb Dechtár, Bertalanfalu és Vidafelde volt községek, ma alig néhány házból álló kis faluk és praedium.
A birtok-szerzések ideje az Olazy családban a XIII. század utolsó tizedeiben lejárt, s oly viszonyok állottak be, melyeket közelebbről ugyan nem ismerünk, de maguk után vonták az ősök által szerzett területeknek elidegenitését, a szaporodott családtagok között való felosztását s részben idegen kézre jutását. Már 1279-ben, tehát rövid tizenkét évvel arra, hogy Gekmin és Tywan Vida halála után Vidafelde adományosai lettek, Tywan vidafeldi birtokának felerészét Tivadarnak Viliam fiának, tehát édes testvérének két és fél márkáért örökáron eladta, a mely eladást IV. László 1279. évi augusztus 31-ikén kelt patenslevelével megerősitette.
* Liptói regestr. M. Tört. Tár, IV. k. 39. l.* Gekmin, Tywannak és Tivadarnak testvére, magtalanul elhalván, birtokrésze, a mely a boldogasszonyfalvi templom közelében volt «... que vocatur prope ecclesiam beate virginis Marie ...», a mostani Kis-Olaszi, Rudlinus comesnek adományoztatott Donch mester által, a ki az adományozásról az okiratot, mint fentebb láttuk, Lipcsén Liptómegyében 1308 november 11-ikén.
Tywan és Tivadar az 1312. évet megelőzőleg elhaláloztak, helyüket fiutódaik foglalták el; de a két testvér gyermekei között birtokviszály támad azon adás-vevésből, a mely Tywan és Tivadar között 1279-ben Vidafelde iránt létrejött, midőn t. i. Tywan vidafeldi birtokának felét Tivadarnak két és fél márkáért eladta. A viszálykodás úgy látszik sokáig tartott, mert végre kibékülni nem tudván, 1312. évben Tywan fiai, János és Gergely Donch mester elé idéztették Tivadar fiait, Balázst, Pétert és Benedeket a vidafeldi birtokügye miatt, kérvén Donch mestert a biráskodás napjának beálltával, hogy a panaszos ügyet békességes egyezkedés utján rendezze el közöttük;
* A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* a fogott birák Seraphin fia, András comes, Bodor comes, Mesa fia László, Bense és Mykus fia Péter az általuk megkisérlett békés egyeztetés után visszatérve, egyhangulag a következőket jelentették Donch comesnek: Tywan fiainak azon a földterületén, a melyen Tivadar fiai jelenleg élnek, részbirtokuk van, s ezenfelül azon földterület iránt nekik még IV. Béla királytól kiadott privilegialis levelük van. Erre ellenben Balázs a maga és testvérei nevében azt válaszolja, hogy azon birtokrésznek felébe ők atyjuk Tivadar után, melyet ez Tywantól saját pénzeért megszerzett, örökség jogán léptek, s vele együtt annak haláláig békességben birtokolták. Ezen ellentétes állitások beigazolására a fogott birák úgy itélkeztek, hogy magukhoz hasonló tiz emberrel esküt tartoznak letenni arra, hogy a kérdéses földnek valódi fele valóban az övék, atyjuk által pénzen szerezve; midőn pedig az odaitélt eskü letételére Tivadar fiai megjelentek, Tywannak emlitett fiai, a fent
nevezett fogott birák közbenjárására, békesség kedvéért az eskü letételét elengedték, s hogy a jövőben is egymást kölcsönösen szeressék és segitsék úgy mint azelőtt, Tywan fiai saját jóakaratokból átengedték azon földterületnek fele részét, melyet Béla király privilegiuma erejénél fogva atyjuk birt, Theodor fiainak és örököseiknek örökidőkre, Tivadar fiai pedig hatodfél márkát adtak Tywan fiainak.
Ezen egyezkedés a viszálykodó testvérgyermekek között 1312. évi január 25-ikén köttetett Donch comes előtt, a melyet a turóczi konvent ugyanazon év márczius 1-én a felek kivánságára hitelesen átirt.
A családtagok szaporodtával beállott a birtok megosztásának szüksége úgy a családok alapitása, valamint a háztartás szempontjából. Ez a kényszeritő körülmény kilencz részre osztotta a vidafeldi birtoktestet testvérek és unokatestvérek között, kiknek neveit, ágazatait, leszármazását a liptói regestrum tartotta fenn az utókor számára, s genealogiai szempontból igen becses adatokkal szolgál a Vidafeldiek további leszármazására nézve. Megtudjuk ezen osztály révén azt is, hogy Tivadarnak Balázson, Gáboron és Benedeken kivül még egy negyedik fia Bertalan is volt, de a ki már 1312-ben nem élt, s a ki Bertalanfalvát telepitette s csak fiai vettek részt a vidafeldi birtok megosztásánál. Az osztozkodás első izben 1350. évben történt Tamás liptói és körösi comes előtt, a ki az osztályosoknak az osztozkodásról szóló oklevelet július 1-én adta ki.
* Magyar Tört. Tár, IV. k. Liptói regestr. 32. l.* A megejtett osztozkodásban részt vettek az eddig közös tulajdonjoggal birt testvérek: Bertalan fiai Miklós és János, továbbá Bertalan fia, András fiai Péter és János, illetve Bertalan unokái. A megtörtént birtokosztályt Konth Miklós nádor 1361. évi április 4-ikén átirta.
* U. ott.*
A megejtett osztozkodás, úgy látszik, pereskedésre adott alkalmat az osztályos felek között; s annak csak a fogott birák itélete vetett véget, s a sokáig huzódott viszálykodás csak 1377-ben szünt meg, midőn is az ujabb osztozkodás felől Vidafeldét illetőleg Bertalan fia Miklós, Miklós fiai Mátyás és László között, másrészt András fia János és Péter fiai Gergely és László között az osztozkodási bizonyitványt «... super
divisione iterata dicte possessionis Vidafelde inter Mathiam et Ladislaum filios Nicolai, filii Bartholomei ab una et Johannem filium Andree, Gregorium et Ladislaum filios Petri parte ab altera ... » a turóczi konvent 1377. évi február 15-ikén az osztozkodó feleknek kiadta.
* Magyar Tört. Tár, IV. k. Liptói regest. 32. l.*
Sajnos, hogy ezen kétrendbeli osztálylevélnek a szövegét nem ismerjük, s nem tudjuk, vajjon azok léteznek-e és hol? Kutatásunk az iránt meddő maradt; bár ha azoknak létezése a Kubinyi család levéltárában feltehető, minthogy ezen birtokok a XVI. század folyamán a Kubinyiak birtokába ment át. Az osztozkodás lényegére nézve azonban mégis némi világot vet a turóczi konventnek egy 1363. évi szeptember 27-ikén
* Thuránszky Zoltán levéltára Thurapatakon.* kiadott oklevele, mely szerint a Turpatakyak részére Lajos király által elrendelt határjárásánál András fia János mint homo regius emlittetik. Világosan kitetszik ebből az, hogy a Vidafeldiek között 1350-ben történt osztozkodás alkalmával a Bertalanfalva és Csemicze közötti területet Dechtárt András fia János kapta osztályrészül; a község 1350. és 1363. évek között alakult, mert János atyja András az 1350. osztály alkalmából csakis mint Bertalan fia emlittetik; holott 1363-ban a Turapatakiak határjárásánál mint homo regius már
de Dechtár iratik «... quo presente Johannes filius Andree de Dechtár aliis absentibus homo noster ... »
Érdekes epizód az a Vidafeldi család tagjainak történetében, a mi Miklós fiát Mátét érte, midőn 1374-ben Syal nevü birtokáról a királyhoz igyekezve Debreczenen keresztül utazott. Ezen eset felől Imre nádor és a kunok birája az emlitett évben bizonyságlevelet adott Vidafeldi Miklós fia Máthé részére,
* Gróf Zichy család okmtár, I. k. 587. l., 440. okmány.* melyben elmondja, hogy Máté a királynak panaszképen elbeszélte, hogy midőn ő 1372. évben deczember 29-ik napján a syali birtokról feleségével és gyermekeivel Debreczenen át utazva, ott megszállott, Debreczeni Dousa fiának, Jakabnak fia
István őt nejével, fiával és leányaival elfogta, arczán sajátkezüleg nehéz sebeket ejtett; szörnyen megvérezte, s addig tartotta bebörtönözve, a mig neki tetszett s bár ha az emlitett István az akkor Debreczenben tartózkodó király előtt elégtételt adni magára vállalta, azt legkevésbbé sem teljesitette.
Magyarfalvi Mykow fia Egyed kérelmére, minthogy az magyarfalvi birtokát törvényes módon elfoglalni óhajtá, Lajos király elrendelte a szepesi káptalannál, hogy Egyedet az emlitett birtokba bevezesse és beiktassa a király emberének jelenlétében. A királyi parancs kelt 1380. évi november 8-ikán.
* Szentiványi család levéltára a Nemz. Múzeumban.* A beiktatásnál és határjárásnál homo regiusként emlittetnek Vidafeldi László, János és Mihály literatus «... quo presente ... Ladislaus aut Johannes de Vidafelde seu Michael literatus de eadem aliis absentibus homo noster ... » A káptalan a beiktatási jelentést 1380. évi deczember 20-ikán adta ki.
A birtokszerzés és osztozkodás után okiratos adataink legnagyobb része a Vidafeldi család genealogiai kiegészitésére szolgál; kisebb része azonban a család történetének néhány érdekes momentumát világitja meg. Ezeket, hogy a köztudatból teljesen kiveszett családdal együtt a feledékenység örvényéből kimentsük, még a következőkben tárgyaljuk; kinálkozó alkalmunk lévén ez által a különben is ismeretlen család genealogiáját 1526-ig a maga teljességében összeállitva Liptómegye történetének érdekében közrebocsátani.
Vidafeldi György fiának, Jánosnak valamelyes viszálykodása támadt a lubellai birtokosokkal, a kiket Lajos király a szepesi káptalan által királyi embere jelenlétében megidéztetett. A megidézésről szóló jelentését a szepesi káptalan 1382. évi május 12-ikén adta ki,
* Fejérpataky családi levélt. a Magyar Nemz. Múzeum könyvtárában.* mely szerint a felek megidézését a király embere ugyanazon évben eszközölvén, a király előtt való megjelenésük határnapját június 1-ére tette.
Sajátságos azon néveltorzitás, a mely a turóczi konvent által 1386. évi június 17-ikén kelt s Mária királynéhoz intézett jelentésében a Vidaeldi családra vonatkozólag előfordul.
* Fejérpataky család levélt. a Magyar Nemz. Múzeum könyvtárában.* Ugyanis Lubellay Fülöp fiai Miklós, Bálint és Péter, Lubellai Jakou fiát Pétert és ennek atyai unokatestvéreit, Lászlót és Györgyöt a lubellai birtokból ki akarván zárni, panaszt emeltek Bebek Imre országbiró előtt, a ki ez iránt a vizsgálatot a turóczi konventnél elrendelvén, a királyné emberéül a többi között felemliti Bertalanfalvi literatus Mihályt is ezen kifejezéssel «... sin
Michael literatus de Barthalamfyaistul ... », a ki természetesen nem lehet más, mint a Bertalan fiaitól származó Vidafeldi literatus Mihály, a ki Bertalan fiának, Jánosnak volt fia. Ugyanezen ügyben 1386. június 15-ikén kelt jelentésében a szepesi káptalannak
* U. ott.* szintén mint a királynő embere neveztetik literatus Mihály igy
« ... Michael literatus de Berthalamfyaistul ... »Midőn Bebek Imre országbiró 1391. évben János deák okirathamisitásai következtében Liptómegyében Boldogasszonyfalván – a mai Szent-Márián – általános birtokvizsgálatot tartott, ez alkalommal a Gallicus János mesternek 1262. évben feltételesen adományozott Olaszi birtokra vonatkozó oklevelet Olazy János fia literatus Péter,
* Liptói regestr. 16.* Vidafeldet illetőleg Vidafeldi János fia, András bobróczi plébános,
* U. ott, 10. lap.* a lubellai egyekényi föld iránt ugyancsak Olaszi literatus Péter, továbbá Vidafeldét illetőleg Vidafeldi literatus Mihály,
* U. ott. 39. lap.* s a Vidafeldi osztályról szóló oklevelet 1350., 1361. és 1377. évből Vidafeldi László fia Miklós mutatta be.
* U. ott. 32. l.* Kisolaszit illetőleg, miután abban Gekminnek csak részbirtoka volt, a mely 1308-ban magtalanság következtében Rudlinos comes kezére került, a többiben Tivadar fiai örököltek s ezeknek egyenes utódai közül Györgynek fia, László és János fiai Péter és László jelentkeztek a jogos birtoklás bizonyitására; kijelentették azonban, hogy ez alkalommal bárha elegendő okirataik vannak, azokat be nem terjeszthetik, mert édes testvérük Miklós, a ki jelenleg a király hadjáratában vesz részt, magával vitte, hogy a hadjáratban
teendő szolgálatai által nekiek a nemesi szabadságot megszerezhesse.
* Liptói regestr. 23. l.*
Különösnek tünhetik fel, hogy midőn Gekmin és Tywan testvérek 1267. évben az örökösök nélkül elhalt Vida birtokát adományul kapják, ezek nemeseknek iratnak az adománylevélben «... nobiles de Liptó ...»; Medekis adományozásánál pedig 1273-ban, midőn azt Tywan és Tivadar testvérek együttesen kapják, Theodor nemesnek nem iratik «... Tyvan et Theodorius filii Viliam de Olozy ...», s mind a ketten csak Olozy Viliam fiainak mondatnak. Ámde van arra elég példa Árpádkori okleveleinkben, hogy mig az egyik testvér országos nemessé lesz, a másik előbbeni állapotában marad, s csak az unokák élvezhetik a nemesi szabadságokat, illetve kiváltságokat, mit maguknak szerzett érdemeik által kivivtak. Igy történhetett ez esetben is, mert a mint látni fogjuk, Tivadarnak az ágán Benedek, a XVI. század elején Liptómegye alispánja volt.
Vidafeldi Jánosnak fia András bobróczi plébános nevével találkozunk egy 1393. évi márczius 22-ikén kelt s a turóczi konvent által kiadott bizonyságlevélben,
* Mattyasovszky család alsó-mattyasóvi levéltára.* mely szerint «... discretus ac honorabilis vir Andreas filius Jan de Vidafelde ... » Vidafeldi János fia András a konventus előtt megjelenvén, kijelentette, hogy ő vidafeldi birtokrészéből Scholastikát és Margitot a hajadoni negyedből természetben kielégitette «... nobilibus dominabus Scholastika et Margarethe videlicet sororibus suis scilicet uterinis ... quartalia iobbadionalia (igy) cum sessionibus et aliis utilitatibus ... ammisiset, dedisset et contulisset ... »
1410. évben Marczellfalvi Bessenyő Tamás fiainak István és Mihálynak és István fiai András, Tamás és Jánosnak birtokrészén Zsigmond király határjárást eszközöltetvén a turóczi konvent által, a megejtett határjárást jelentő oklevélben, a mely ugyanazon évben kelt, mint szomszéd birtokos, Medekis a mai Patak határában Olazy János fiát Pétert mint szomszéd birtokost nevezi meg «... de quo directe transit ad venam Vagh, in cuius rippa sunt due mete terre quarum una sequestrat terras prefate villa Medokis, alia vero terras Petri filii Johannis de Olazy ... »
* Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.*
A turóczi konvent által 1410. évi november 5-ikén kiadott jelentésben Moys Márton és fiainak a moysházi – ma Vitálisfalva – birtokba való beiktatásánál mint homo regiust találjuk Vidafeldi Nagy Mihályt.
* U. ott.*
1411. évben a Gekmin és Tywannak 1267
. évben Vidafelde iránt kiadott adománylevelet Zsigmond király ujra kiadja és megerősiti. Kérik ezt Zsigmondtól György Péter fia, András fia, Gekmin fiai, István és Mihály János fiai, ugyanazon András fia, az emlitett Gekmin fiai
* Letopis matice slovenskej, 1870. VII. évf. I. füzet.* «... fideles nostri Georgius filius Petri, Andree, filii Gekmini, ac Stephanus et Michael filii Johannis filii eiusdem Andrea filii prefati Gekmini ... de Vydafelde ... »
1415-ben Lubelai István, Jakab fia, úgy a maga, mint Vida László fia András nevében tiltakozik és ellentmond a szepesi káptalan előtt Filpes Péter fiai Bálint és Lénárd azon ténye ellen, melylyel a tiltakozók birtokrészét Lubelán jogtalanul elfoglalták. A káptalan bizonyságlevele kelt ugyanazon év április 15-ikén «... feria secunda proxima post quindenas festi pasche domini ... »
* Fejérpataky cs. levéltára Kelencsényben.*
Vidafeldi István fia László Liptómegyéből « ... Ladislaus filius Stephani de Vidafelde in comitatu Liptoviensi ...» 1434. évben megjelenvén a turóczi konvent előtt, azon kérelmének adott kifejezést, hogy miután az idők viszontagságai miatt patensleveleit veszély nélkül magánál nem hordhatja, kéri a konventet, hogy azokat neki átiratban adja ki. A káptalan az átirást az év július 6-ikán eszközölvén, azt a kérelmezőnek kiadta.
* Thuránszky Zoltán turiki levéltára.*
Érdekes a Vidafeldi György fia Márton, mint az esztergomi érseki megyének nyilvános jegyzője által 1438. évi november 11-ikén kiadott oklevél, a mely Hadászi Kiszel Benedek ügyvédvalló nyilatkozatát tartalmazza. Az oklevél el van látva Vidafeldi Márton aláirásával és kézjegyével, de a kelet helye nincs felemlitve, s csak annyit mond, hogy az ügyvédvallás «a
lakóházunkban» történt. Az okirat bekezdése ez: « ... In nomine domini Amen. Anno eiusdem domini millesimo quadringentesimo tricesimo octavo, indictione quinta, die vero undecimo mensis Novembris hora meridiei, in domo nostre habitationis pontificatus ... » A befejezésben mondja: «... Acta sunt hec et facta sub anno, indictione, die, mense, hora, loco et pontificatu ut supra ... » Az okiratnak záradéka a következő: «... Et ego Martinus natus Georgii de Vidafelde Strigoniensis diocesis publicus imperiali authoritate notarius premisse, dum sic fierent et agerentur, una cum prenotatis testibus presens interfui eaque sic fieri vidi et audivi publicum et in hanc publicam formam redegi signoque et nomine meis solitis et consuetis consignavi, manu mea propria conscripsi rogatus et requisitus in fidem omnium et singulorum premissorum ... »
* Bobrovnyiczky László levéltárában Rózsahegyen.*
Bárha itt a kelethely nincs kitéve, mégis azt hisszük, hogy ezen okirat itt Liptómegyében készült, annál is inkább, mert a jelen volt tanuk István szent-andrási plébános, Lomniczi István és Rásztokai Pál mind liptói lakosok; azonban határozottan nem állithatjuk, mert épen úgy történhetett az egyházmegye székhelyén, mint itt. Némi támpontot nyujt feltevésünkre az, hogy Vidafeldi Márton 1438-ban Liptómegyében volt, s mint meghivott szomszédbirtokos megjelent azon birtokba iktatásnál, mely Platthy Péter fiai részére és Platthy Bálint fia, Tamás kértére a turóczi konvent által Nagy-Palugyán végrehajtatott «... vicinis et commetaneis eorundem videlicet ... Martino literato et Jacobo dicto Dekmen de Vidafeld ... »
* Platthy Gáspár levéltárában Nagy-Palugyán. Fasc. 23. Nro 502.*
A Vidafeldi család terjeszkedésének további adatait nyujtja nekünk a turóczi konventnek 1447. évben Vidafeldén keresztülvitt beiktatási jelentése, a melyben elmondja, hogy Vidafeldi László leánya Katalin, Szentmiklósi Mihály neje, továbbá Vidafeldi Miklós leányai, Klára és Dorottya, vétel utján Vidafelden szerzett birtokrészükbe bevezettetni kivánván «... Catharina consort Michaelis de Sancto Nicolao filia videlicet condam Ladislai de Vidafelde, Item Clara relicta et Dorothea filia condam Nicolai de eadem Vidafelde ... in dominium juris eorum empthicii in dicta possessione Vidafelde vellent introire ... » Palóczi László országbiró a beigtatást elrendelvén, azt a turóczi konventus, Mihály pap által Párizsházi Lőrincz királyi ember jelenlétében július 7-ikén «... feria sexta proxima ante festum beate Margaretha virginis et martyris» foganatositotta. Jelen volt a bevezetésnél mint szomszédhatáros a többi között Vidafeldi Jakab, alias Dekmén «... vicinis commetaneis eiusdem videlicet Jacobo alias Dekmén de eadem Vidafelde ... » A bevezetésről szóló bizonylatot a konvent július 21-ikén adta ki.
* Letopis matiare Slovensky 1870. VII. évf. I. füzet.*
A családtagok vezetéknevének még mindig ingadozó használata és a leszármazás folytonosságának adatai mellett érdekes biráskodási mozzanatokat tartalmaz egy, Liptómegye alispánja Marczelfalvi Bessenew által 1452. évben
* Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* Vidafeldi István és nővérei, Anna és Dorottya részére kiadott birói itélet Damianfalvi Nagy Imre fiai Miklós és György elleni ügyükben. Leirja ugyanis ezen okirat, hogy Vidafalvi másképen Fiacskaházi József fia István a saját és nővérei, Anna, Guoth Istvánné és Dorottya, Fiachkaházi Miklós neje nevében bepanaszolja Damianfalvi Nagy Imre fiait Miklóst és Györgyöt az iránt, hogy őket az ő vidafalvi részbirtokukból kizárták és azt elfoglalták erőszakkal, s azt az ő megkárositásukkal használják; s azon birtokrészt maguknak visszaadatni kérik. A vármegye közgyülésén ezen panasz folytán Bukovinai Tamás fia Demeter kellő meghatalmazással levén ellátva, Damianfalvi Miklós nevében azt válaszolja, hogy addig Miklós Istvánt és nővéreit, Annát és Dorottyát az ő portiójukból ki nem zárta, el nem foglalta és nem használta. «Azon itéletet hoztuk erre – mondja az oklevél – hogy a panaszosok bármelyike ellen is hatodmagával, magához hasonló nemesekkel február 26-ikán esküt tenni tartozik az iránt, hogy ő a vádlók birtokrészét jogtalanul el nem foglalta s azt elfoglalván erőhatalommal jelenleg sem használja; Györgyöt pedig a vádlók ellenében kilencz márka birságra itéltük, mert előttünk senki
érette nem válaszolt, sem törvényes védője nem volt: « Georgium contra memoratos Stephanum, Annam et Dorottheam in judicio novem marcarum comisimus fore convictum eo quod coram nobis pro ipso nullus penitus exstitit responsor neque procurator legitimus ... » Damianfalvi Miklós azonban az eskü letételére a biróság előtt meg nem jelent és György a kilencz márka birságot meg nem fizetvén, e miatt őket Vidafeldi István ujolag pörbe idézte, s a biróság márczius 15-ikét tüzte ki a megjelenés napjául. Megjelent ugyan – irja az okirat – Miklós a kitüzött határnapon, de magát a kiszabott eskü le nem tétele ügyében kimenteni nem tudta, György pedig magának védőt szerezni nem tudván, ez által Miklóst magát a hatalmaskodás vétségében, Györgyöt pedig a birság megkettőzött összegében elitélték, s márczius 29-ik napját tüzték ki határidőül, a midőn is a felek köteleztettek a kérdéses birtokra vonatkozó okleveleket a biróság előtt bemutatni. A kitüzött határidőre Vidafeldi István néhány okiratot mutatott be a biróságnak Damiánfalvi Miklós jelenlétében; Damiánfalvi Miklós azonban semminemü oklevelet beterjeszteni képes nem volt, azért – mondja az okirat – mi néhány velünk együtt ülésező nemes emberrel itélvén, az emlitett kérdéses birtokrész Vidafeldi József gyermekeinek, Sándornak, Annának és Dorottyának itéltük, Damianfalvi Miklóst pedig ezen birtok iránt örök hallgatásra itéltük, megparancsolván neki, hogy azon részbirtokot Istvánnak, Annának és Dorottyának április 19-ig visszaadja «... Stephanus pro se et sororibus suis pretaxatis nonnullas literas exhibuit coram nobis presente Nicolao prenotato ... et quia pretactus Nicolaus filius Emerici nullam penitus literam exhibere patuit ... ideo nos cum nonnullis nobilibus pro tunc nobiscum in sede nostra judiciaria consedentibus adjudicantes decrevimus preallagatam portionem possessionariam fore et esse Stephani nepotis Anne et Dorothee prescriptarum filiarum Josef ... Nicolao . . ab eodem portione perpetuo inponendo silentium, commitendo eidem ... ut presumptam portionem ... Stephano Anne et Dorothee usque ad feriam quartam proximam videlicet ante festum beati Georiiü martyris resignaret ... » Damianfalvi Miklós azonban a birtokrészt a kitüzött időig Vidafalvi Istvánnak át nem adta, s e miatt István ujabb panaszt emelvén, hat márkával ismételve megbirságolták Miklóst elrendelvén, hogy azt május 22-ig kifizetni, s a birtokrészt Istvánnak átadni tartozik.
Meddő maradt minden itélkezés, Damiánfalvi Miklós nem gondolt a birtok visszaadására. Ekkor már az itélkező birák elhatározták, hogy vagy valaki közülök vagy megbizott emberük által Vidafalvi Istvánt, Annát és Dorottyát a kérdéses birtokrészbe bevezettetik és visszahelyezik. Igy is történt. Kiküldött embereik jelentik ezután, hogy június 24-ikén «... ipso die festi beati Joannis Baptiste ... » Istvánt, Annát és Dorottyát birtokrészükbe visszahelyezték és bevezették és sem Damiánfalvi Miklósnak, sem bárki másnak ellentmondása meg nem állhatván «... in predicta possessione Vidafelde ... Stephanum, Annam et Dorotheam reintroduxissent ... contradictione autem fati Nicolai filii Emerici et aliorum quorumlibet non obstante. » Ezen birói eljárásra vonatkozó bizonylatot Liptóvármegye alispánja és a négy szolgabiró kiadták junius 8-ikán.
* Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.*
1453. évben Vidafeldi György fia Jakab a saját, Mihály fiai János és Mathé, és István fiai Mihály és László osztályos atyafiai nevében tiltakozik Dolynai Péter fia Istvánnak azon ténye ellen, hogy a néhai Tivadarnak egész vidafeldi rész birtokát Malathini András fia Lászlónak és neje Dorottyának, Kozma fia, Benedeknek, Szentmiklósi Mihálynak és neje Dorottyának zálogba vetette. A tiltakozási bizonyitványt a turóczi konvent ugyanazon év június 15-ikén adta ki.
* Magyar Nemz. Múzeum könyvtárában. Eredeti.*
Malathyni Demke Lőrincz fia Gergely kisolaszi kuriájába bevezettetni óhajtván, kérelmére Mátyás király a beiktatást a szepesi káptalannál 1465 évi április 3-ikán elrendeli, királyi emberül a többi között Berthalanfalvi Lászlót is megemliti A beiktatás történt október 27-ikén, midőn is a beiktatás foganatositásakor mint meghivott szomszéd hirtokos Berthalanfalvi Jakab «... Jacobus de
Berthamalom ...» is szerepel. A beiktatásról szóló bizonylatot a szepesi káptalan kiadta november 11-ikén.
* Eredetije Demke Frigyes levélt. Malatin Liptómegyében.*
1469. évben Vidafeldi Tamás fia, Péter fia István és Drasskfalvi Simon fia György között birtokcsere történt. István ugyanis jordánfeldi birtokát Turóczvármegyében visszavonhatlanul és örökre Györgynek adta; ez pedig az anyai ágon birt liptóvármegyei vidafeldi birtokrészét Istvánnak adta «... quod Stephanus filius Petri filii Thoma de Vidafelde ... totalem portionem suam possessionariam in possessione Jordanfelde vocata habitam ... prefato Georgio filio dicti Simonis de prefata Drasskfalva jure perpetuo et irrevocabiliter dedisset donasset et contulisset ... Georgius filius Simonis totalem portionem possessionariam suam ... in possessione Vidafelde vocata in comitatu Liptoviensi existente habitam ... Stephano filio Petri dedisset donasset et contulisset ... in concambium ... » A birtokcserére vonatkozó bizonylatot a turóczi konvent november 12-ikén állitotta ki.
* Letopis, XI. évf. 71 l.*
Komorowi Péter, a ki 1456–1469-ig liptói comes volt, egy kelethely, év és nap nélkül kiadott okiratában bizonyitja, hogy egyrészről Fyaczka Pál, Balázs fia János, másrészről Rásztokai Bálint fia Mátyás, András fia Márton, Bonseteleki Vitályos fia György és Benedek egymás között perpatvarkodván, a viszálykodást a választott birák közbenjárására egymás között megszüntették. A választott birák között felemliti a bizonyságlevél a többi között Widafeldi literatus Jánost.
* Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.*
A vidafeldi birtokra vonatkozó azon egyességet, mely 1312. évben Tywan fiai János és Gergely; Tivadar fiai Balázs, Péter és Benedek között a turóczi konvent előtt köttetett, 1481. évben Vidafeldi Mihály átiratás czéljából a turóczi konvent előtt bemutatta, s ezt a konvent azon év február 24-ikén ismét átirta és a kérelmező Mihálynak hiteles másolatban kiadta.
* U. ott.*
Ugyanezen Mihály, a ki a turóczi konvent jegyzője volt «... nobilis Michael de Vidafelde notarius scilicet noster ... » Bukovinai Demeter özvegye Mártha később Zentkereszty Motko Miklós neje nevében egy Bisztreczi Kremniczky Mátyás, Liptóvármegye alispánja által 1481. évi május 9-én kiadott oklevél átirását kéri; a mit a konvent azon év július 10-ikén
* Lavotta János rózsahegyi levéltárában, káptal. kiadványmásolat.* meg is cselekedett.
A XVI. század második tizedében, 1512-től 1526-ig a Vida család tagjai közül még három egyénnel találkozunk az okiratokban, a kik a leszármazást 1526-ig kiegészitve, a családfát lezárják. Ezek között van Vidafeldi Benedek, a ki 1512-ben és 1517-ben Liptó vármegyében mint alispán szerepel. Ez ugyanis 1512. évi május 5-ikén bizonyságlevelet ad Nagy-Palugyán lakó Györgynek az iránt, hogy Záhorján nevü quartalis jószágát Czyn Mihálynak három forintért zálogba adta.
* Bobrovnyiczky cs. levéltára Rózsahegyen.* 1517-ben pedig Urbán Tamás és Lázár nyilatkozatot tesznek Vidafeldi Benedek alispán előtt, hogy édes anyjuk Katalin apja, Záhorjáni Zemkó János által elzálogositott záhorjáni quartalis birtoknak kiváltási jogát Bodafalvi Imrétől Szentkereszti Czyn Mihályra ruházták át. A kiváltási jog átruházása iránti bizonylatot Vidafeldi Benedek mint alispán ugyanazon év január 14-ikén adta ki.
* U. ott. Eredeti.*
1513-ban azon sajátságos eset történt, hogy Kispalugyay György és János egyrészről, másrészt pedig Kispalugyay György és Bernold bizonyos vitás ügyüket választott biróságra bizván, az ügyet egymás között kiegyenlitették ugyan, de az elintézésről a feleknek bizonyságlevelet nem adtak ki, s igy jogaikat sem egymás irányában, sem másokkal szemben védelmezni nem tudták. Panaszt emeltek e miatt Ulászló király előtt a választott birák ellen s Ulászló 1513. évi május 1-én
* Pongrácz Albert andrásfalvi levéltárában.* parancslevelet küldött a választott birákhoz Zemerchen Kristóf, Kapy Miklós, Pottornyai Tamás, Podhoráni Dénes, Olazi György, Beninházi Allman Mihály, Vidafeldi Gáspár törvényszéki jegyzőhöz; a melyben elrendeli, hogy rövid határidő alatt a szepesi káptalanba siessenek s ott az istennek tartozó hitükre s a szent koronának tartozó hüségükre az általuk hozott itéletet bemondják és bevallják «... receptis presentibus ... in uno certo et brevi termino insimul convenire et
personaliter ad capitulum ecclesie Scepusiensis
accedere ibique ad fidem vestram deo debitam fidelitatemque nobis et sacre corone nostre observandam prescriptas literas ratione dispositionis vestre fateri dicereque et referare modis omnibus debeatis et teneamini ...»
1523. évben Szentkereszti Czyn Mihály ipochházi jószágrészének birtokába akarván lépni, az erre vonatkozó birtokbaiktatást és bevezetést Báthory István nádor a szepesi káptalannál január 11-ikén kelt rendeletével megparancsolván, a megejtett bevezetés és beiktatásnál Vidafeldi literatus Mihály mint szomszéd és határos birtokos szerepel. A beiktatásról szóló bizonylatot a káptalan ugyanazon év május 16-ikán a beiktatás pedig történt május elsején.
Visszatekintve jelen tanulmányunk okiratos anyagára, az családtani becses tartalmánál fogva egyrészt lehetővé tette, hogy a Vidafeldiek leszármazási tábláját összeállitsuk s a köztudatból kihalt család nemzedék rendjébe minden egyes tagot korszerint elhelyezve, teljes képét nyujtsuk a feledés fátyolával letakart sólymár eredetü családnak; másrészt pedig olyan történeti jelenségeket igyekezzük megvilágitani, a melyek, azt hisszük, hogy kulturtörténeti szempontból nemcsak Liptómegye speciális történetének szempontjából, de a megyei élet fejlődésének tekintetéből is megérdemlik a történelmi szakkörök figyelmét és érdeklődését.
Különösen kidomborodik itt a családi- vagyis inkább a vezetékneveknek három századon át folyton ingadozó alkalmazása, a mely, úgy véljük, ez esetben mindig a lakóhelylyel és birtokkal, tehát a helynévvel volt szoros összefüggésben. Igy látjuk, hogy I. Mihály 1386. évben de Bertalanfalva, s ugyancsak ő 1391-ben de Vidafelde iratik; III. Péter 1391 de Olazy; édes testvére III. András ugyanakkor de Vidafelde van nevezve; József 1431-ben egyszerre de Vidafelde alias de Fiacskaházi emlittetik; IV. László 1434-ben de Vidafelde, 1465-ben de Bertalanfalva iratik. Második érdekes jelenség a községek keletkezésének történetében mutatkozik, midőn is a conditionatus kiváltságok lassanként nemesi előjogokká válnak, azzal a királyi prediumok fogynak, a nemesi birtokok felaprózott kis területeken szaporodnak, s itt a nép alsóbb osztályából való felemelkedés a magasabb osztályba kezdetét veszi, de a vármegyei szervezetnek a XIII. század végéig még semmi nyoma sem észlelhető; a kuriális községeket az adományosok szolganépekkel telepitik meg.
A dolgozatunkhoz csatolt táblázat tünteti fel az eddig ismeretlenül maradt Vidafeldi család nemzedék rendjét, melyet a rendelkezésünkre állott eredeti okiratok feldolgozott anyagának alapján állitottunk össze, teljesnek csak annyiban legyen szabad azt mondanunk, a mennyiben lehetnek, sőt vannak is okiratok, melyekhez mi hozzá nem férhettünk, s a jelen összeállitást lényegesen bővithetik, részben még változtathatják, s mi felette kivánatosnak tartjuk, nemcsak a nemzedék rend-, de Liptómegye köztörténetének szempontjából is, hogy e tekintetben a netalán lappangó okiratos adatok köztudomásra jussanak.
II. A Fiatha család.
Sokkal kisebb számuak és jelentőségében csekélyebb arányuak azon okiratos adatok, melyek évekig tartó kutatásaink és levéltári forrásnyomozásaink alatt rendelkezésünkre jutottak a másik solymárcsaládra, a Fiathákra vonatkozólag: mindamellett azonban habár történeti értékük leginkább nemzedékrendi adatokban nyilvánul, e helyütt feldolgozni szükségesnek tartottuk, mert amugy is igen sok, kivált az Árpádkorból, azon kérdések száma, a melyekre kielégitő választ már nem kaphatunk, s igy kivánatos minden töredékes vagy csak kisebb jelentőségü anyagnak közrebocsátása is, melyek a régen letünt századok homályára, a magyar föld egyes területére némi világosságot vethetnek, kivált ott, hol a köztörténeti események központjától távol eső területeken a kulturális mozzanatok, a fejlődés, a haladás mozgató ereje a családok történetével szorosan egybe van forrva.
Solumus, a mai kiejtéssel Sólymos jelentéktelen kis falu nevének keletkezéséről már jelen dolgozatunk első részében, a Vidafeldiek történeténél szóllottunk, s csak szükségtelen ismétlésbe esnénk, ha itt ismételve bizonyitani akarnók, hogy annak szó- és értelemszerinti forditása a latin
«terra falconariorum». A királyi sólymárok ezen törzsfészkének keletkezési idejére
nézve azon határozott meggyőződésünket kell koczkáztatnunk, hogy az a XIII. század első tizedeiben már fennállott, s a királyi várjobbágyokkal egyidejüleg szállották meg azt a királyi udvartartás szolgálatában állott sólymárok. Ezen nézetünkben megerősit bennünket IV. Béla királynak 1267. évi deczember 19-ikén
* Wenzel, Árpádkori uj okmtár, III. k. 159. l.* kelt adománylevele, melylyel Gekmin és Tywannak adományozta a magtalanul elhalt Vida földterületét s melyben a határleirásnál mondja a többi között, hogy András Albert fia földétől nyugatnak fordul a völgybe s ott határos
Fiatha földével, onnan éjszak felé ereszkedve
Solumus község határáig ér. «... usque terram Andree filii Alberti, hinc reflectitur ad occidentem ad vallem et ibi contiguatur
terre Fiatha, hine descendit ad septemtrionem usque metas et terminos
ville Solumus ...»Becses két adat ez tárgyunkra nézve, mert azokból nyilvánvalólag kiderül, hogy 1267-ben Fiathafalva még nem létezett, s Fiathának csak puszta földterülete volt, melyen később a maga nevéről elkeresztelt Fiathafalvát telepitette; Solumus azonban mint község már meg volt, mivelhogy azt az emlitett oklevél villa Solumusnak irja, a hol Fiatha sólymár elei laktak.
A királyi prediumok, a várföldek elfoglalása, bitorlása a kárpátalji várispánságokban annál könnyebb volt, mentül gyérebb, mentül kisebb volt a telepitvények, a lakosság száma, s mentül nagyobb a kietlen erdőségek területe; s mig II. András alatt a várispánság administrátiójának igen csekély nyomaira akadunk s IV. Béla uralkodása idejében a várföldek szertelen eladományozása folytán a királyi prediumok fogyni kezdettek s a jogtalan foglalások még inkább csökkentették: beállott a birtokvizsgálat szüksége. IV. László uralkodásának első évében mint királyi biztosokat a vizsgálattal megbizta Mihály zólyomi és szepesi comest és Paska mestert, hogy a Zólyom vármegyéhez tartozó összes földek birtoklását megvizsgálják; s igy történt, hogy a Zólyom vármegyéhez tartozó liptói várispánságban megvizsgálván a többi között Fiatha földét is, azt úgy, a mint akkor Fiatha birtokában találták, ugyanannak örök birtokul át is adták. Az erre vonatkozó oklevelet Mihály comes és Paska mester 1273.évben ki is adták.
* Árpádkori uj okmtár, XII. k. 86. l.*
Ezen oklevéllel járult Farcasius jobbágy fia Fiatha IV. László elé 1279. évben, kérvén a királyt, hogy Mihály comes levelét helybenhagyná. s azt királyi privilegiális levelében átirva meg is erősitené; a király Fiatha kérelmét teljesitvén, arról szóló privilegiális levelét ugyanazon évben Fiathának kiadta.
* U. ott, XII. k. 255. l.* Megtudjuk a királyi oklevél tartalmából, hogy Fiathának Farkasius liptói jobbágy volt az atya «... Fiatha filius Farcasii jobbagionis de Liptou ... » Értesülünk belőle továbbá arról, hogy azon földterületet még IV. Béla király adományozta Fiathának, a mely területet a zólyomi comes
Churmonának nevez. Levonható a következtetés ebből, hogy Fiatha atyjának Farkasiusnak életkora visszanyul az 1230-as évekig; s Fiatha földének előbbeni birtokosa Churma volt, a kiről ez Fiathára, mint királyi jobbágyfiura szállt adomány utján IV. Béla király idejében.
A Fiatha család törzsatyjának további leszármazóira vonatkozólag IV. Lászlónak 1289. évben kelt oklevele tájékoztat bennünket, a melynek szövegét ugyan nem ismerjük, de annak létezését a liptói regestrum fentartotta, s abban van előadva, hogy IV. László megerősiti Miklós zólyomi comesnek oklevelét, mely szerint Solmus birtokból a turóczi konvent tanuskodása mellett két ekényi földet Fiatha fiának Damiánnak átadott és azt elhatárolta.
* Magyar Tört. Tár, IV. k. 11. l.*
Midőn 1298. évben Demeter pozsonyi és zólyomi comesnek udvarbirája és liptói várnagy «... comes Mika et castellanus de Liptó ...» ura rendeletéből «ad speciale mandatum domini nostri Demetrii comitis Posoniensis et de Zolum... » a Gekmin szolgája Gergely által elfoglalt földet Gallicus János mesternek visszaadta, ezen ténykedésénél a többi liptói urak között jelen voltak Fiacha és Damián Fiachának fia.
* A Szent-Ivány család levéltárában.*
Majdnem száz éves időköz szakitja meg itt a család további történetének folyamatát. A XIV. század utolsó tizedéig semmiféle okiratos adatokkal nem rendelkezünk, melyek csak
némileg is világosságot vethetnének az egyes családtagok müködésére, genealógiai viszonyaira, vagy azon eseményekre, melyek a Fiathák családfájának terjeszkedésében más nemzetségekkel való összeköttetésekben mulhatlanul beállottak. Zsigmond király uralkodásának első éveiben találkozunk ismét 1390. évben a Fiathákkal, midőn is t. i. Lubelai Jakab fia Péter, János lipcsei birót megidéztette azon tiltakozás miatt, melylyel egy földrészbe iktatásnál a bevezetésnek ellentmondott. A felhivás megtörténtének egyik királyi tanujaként neveztetik a többi között
Fiachai Fiachka fia Miklós is. A király személye elő való megidézést Bebek Imre országbiró a turóczi konvent által rendelte el november 22-ikén Visegrádon kelt oklevelében.
* A Fejérpataky család levéltárában.*
Mindannak daczára azonban, hogy egy száz éves hiány mutatkozik a család történetében, a nemzedékrend folytonosságát megóvta az 1391. évben tartott birtokvizsgálat jegyzőkönyve, a melyben följegyezve találjuk a sólymosi birtok igazolásánál a Fiatha családnak négy generáczióját, mely egyenes leszármazásban legalább két vonalon összeköti a családalapitóval az unokákat. Ugyanis az 1289. évben kelt megerősitő királyi oklevelet Solumus iránt az 1391. évi birtokvizsgálat alkalmával István Demeter fia, Damián fia, Fiatha fia mutatta be; a turóczi konventnek
* Liptói regestrum: Magyar Tört. Tár. 11. l.* Fiathafalva, más néven Cheurma felett az 1279. és az 1306. években kelt határjárási okiratát pedig István fia Miklós és másik Miklós, Fiathafalvi Gergely fia terjesztette elő.
* U. ott.*
A fejetlenség, a hatalmaskodás, a XV. század közepén, a felső megyékben, de különösen Liptó- és Turóczmegyében nemcsak a féktelenül duló oligarchák között ütötte föl fejét kivált a Pongráczok és Giskra, Komorow versenygései, viszálykodásai alatt, de a kisbirtokosok, a kisebb nemesség között is napirenden volt a birtokháboritás, a foglalás, a mi az egyes családok perpatvarkodását, gyülölködését idézte elő, különösen ott, hol a szomszédság, a határos területek már magukban elég anyaggal birtak, s ürügyül szolgálhattak az ellenségeskedésre. Ilyen villongásban versenyeztek egymással a fyacsiczi és dubravai határos birtokosok. Ugyanis Fyacsiczi Fyacska Pál és testvére Fyacsiczi Chuda Balázs fia János folytonos zaklatások és háborgatások miatt gyülölködtek és háboruskodtak Rásztokai Bálint fia Mátyás, Rásztokai András fia Márton, Bensetelki Vitályos fia György és azok osztályos testvére Benedek, dubravai birtokosokkal, mig végre választott birák közbenjárásával egymás között kiegyeztek. A felek közötti kiegyezésre vonatkozó bizonyságlevelet Komorówi Péter comes és a liptói szolgabirák szolgáltatták ki.
* A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.*
A most emlitett papir-oklevél igen hiányos s az alsó része csonka levén, a kiadás évszáma meg nem határozható.
Azon pörben, melyet Vidafeldi József fia István 1452-ben a saját és nőtestvérei Anna Góth Istvánné, és Dorottya Vidafeldi Miklósné nevében Damiánfalvi Nagy Imre fiai Miklós és György ellen az anyjuk után őket megillető quartalitium miatt inditott, Fiacskaházi Gergelynek fia Miklós is emlittetik,
* Magyar Nemz. Múzeum könyvtárában. Eredeti.* a kinek neje Vidafeldi Miklós Dorottya nevü leánya volt.
Hogy a hussziták elhatalmaskodása, a martalóczok pusztitásai, az oligarchák dulongásai minő hatással voltak Liptómegye társadalmára a község és családnevek eltótosodására, világot vet arra a turóczi konventnek egy 1469. évben május 29-ikén.
* Letopis Maticza Slovenskaj XI. évf. II. füzet 81. l.* kelt oklevele, mely szerint bizonyitja, hogy Szentmiklósi Pongrácz István a saját és a többi érdektársai nevében tiltakozik Komorówi Péternek azon ténye ellen, melylyel az őket jogosan megillető nagy várat (t. i. Liptó várát) a hozzátartozó birtokokkal együtt elfoglalta és ennek hasznát élvezi «... Quomodo videlicet magnificus Petrus de Komorow castrum ipsorum exponentium ut puta magnum castrum cum suis pertinentiis et possessionibus in comitatu Liptoviensi ... indebite occupasset, occupataque uteretur etiam de presenti ...» A várhoz tartozó községek itt de már nem a régi magyaros nevük szerint, hanem elszlávositva iratnak, igy Tarnocz már Trnovecz, Bobruch Bobrovecz, Boldogasszonyfalva Matky Bozoje, Solymos Sokolcza és Fiathafalva, Fyachkaháza már Fiacsicz néven szerepel.
A liptómegyei solymár családok leszármazási táblája.
I. Vidafeldiek: 1230–1526-ig. Gallicus I. János mester de Lipto 1230–1299.; Olozy Vilmos 1262 előtt; Olozy II. János klerikus 1273; Comes Gekmin de villa Olozy 1267–1308; Tywan 1267; Tivadar 1273; III. János mester 1312; I. Gergely 1312; Bertalan 1312 †; I. Balázs 1310; I. Péter 1312; I. Bendek 1312 †; II. Gekmány 1330 körül; I. Miklós 1350; IV. János 1350; I. András 1350 (de Dechtár); II. Gergely 1377; I. László 1363; IV. Péter 1390; VII. János de Vidafelde 1390 (homo regius); III. Péter literatus de Olaszy 1391; III. András 1391 (de Vidafelde bobróczi pléb.); Skolast. 1393; Margit 1393; II. Péter 1350; V. János 1350 (homo regius); V. András 1415; IV. András 1393; I. Jakab másként Dekmén 1458; Márton de vidafelde 1438 (az esztergomi egyházmegye jegyzője); I. István 1411; II. Mihály magnus 1410 de Vidafelde (homo regius); I. Mátyás 1377; Máthé 1374; II. László 1374 (homo reg.); József de Vidafelde (másk. de Fiacskaháza 1431 neje Domiánfalui Nagy Imre leánya); IV. László (de Vidafelde 1465-ben do Bertalanfalva); VIII. János (literatus) 1453; II. Mátyás 1453; I. György de Vida 1382; Egyd de Vida 1382; I. Mihály literatus 1386 (de Bertalanfalu 1391 de Vidafelde homo regius); II. István 1452; Anna 1452 (Guoth István neje); Dorottya Vidafeldi Miklós neje; III. György 1452; Katalin 1447 (Szentmiklósi Mihály neje); Klára 1447; Dorottya 1447 (Malatini László neje); III. Mihály 1481–1523 (turóczi konvent jegyzője); II. Jakab; II. Benedek 1512, 1517 (de Vidafelde liptói alispán); Tamás de Vidafelde 1416; VI. Péter 1440; Dorottya 1469 (Draskfalvi Simon neje); VI János 1382; III. László 1391; III. István 1469; András 1415; II.; Fiatha család.; Farcasius 1230 körül; I. Fiatha 1279; I. István 1260; II. Fiatha 1298; Damián 1298; Dominik 1298; I. Miklós 1298; I. Pál 1298; II. Miklós de Vidafelde 1391 neje Vidafeldi József leánya Dorottya; V. Péter 1391; II. Balázs 1391; Demeter 1350; Gergely 1350; II. István 1340; Fiachke 1340; III. István 1391; III. Miklós 1391 (neje Vidafeldi II. Miklós leánya Dorottya); IV. Miklós 1391; II. Miklós 1390; Klára 1447; Dorottya 1447 (Fiatha Miklós neje); II. Pál (dictus de Fiacsics 1456–78); IV. István 1477 (homo regius); Imre 1477 (homo regius); Benedek literátus 1477![images/1899-00xw74.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw74.jpg)
A XIV. században még csak egyszer találkozunk a Fiatha nemzetség egyes tagjával. Előfordulnak ezek a turóczi konventnek egy 1477. évi június 2-ikán
* A Fejérpataky család levéltárában.* kelt bizonyságlevelében, mely szerint Mátyás király rendeletére Lubellai Péter fiait Jánost és Mátyást Fejérpatak másként Kelecsén és Andicze másnéven Malathyn birtokukba bevezette «... ad facies prescriptorum portionum possessionariorum Fejerpatak, Andicze seu Klechyn et Malathyn ... » Mint homo regiusok emlitve vannak Fiachkafalvi István és Imre, a meghivott szomszédok és határbirtokosok közül jelen voltak Fiachkafalvi Pál és Benedek literatus.
A Fiatha nemzetségnek legutóbb nevezett három tagját, Istvánt, Imrét és Benedeket, minthogy elődeiket nem ismerjük, a nemzedékrendbe beosztani nem tudjuk.
Midőn a feledés homályából kiszakitottuk a Fiatha családot, tettük azt azon inditó oknál fogva, hogy Liptómegye területe azon kis részének keletkezését, első telepitését, a királyi sólyomnevelők, ápolók, idomitók nemzetségeinek egyes . családjait megismerhessük; mert habár a Fiatha család tagjainak ténykedése a megye közéletében, a kulturális haladás terjesztésében alig vehető számba, a megye történetére nézve nem lehet közömbös dolog még a legcsekélyebb történeti adat sem, nem lehet az egy kihalt család szük körü tevékenysége sem, habár az a megye Árpádkori viszonyainak, a benépesités kezdetleges kisérleteinek megvilágitására csak a pislogó mécs fényével szolgál a homályban.
Összeállitva felhasznált okiratos adataink alapján a Vidafeldi és a Fiatha családok nemzedékrendjét, azt az alábbi leszármazási táblán mutatjuk be az érdeklődő közönségnek, hivén, hogy a magyar családok genealógiai terén némi csekély szolgálatot tettünk a solymárok két nemzetsége történetének feldolgozása és közrebocsátása által.
MAJLÁTH BÉLA.
VEGYES.
A Motesiczky máskép Majthényi család előnevének kérdéséhez.
Huzamos ideig s kimeritően tanulmányozva a Kesselleökeöi Majthényi család történetét, régóta keresem a megfejtést arra a kérdésre, miért használja a Motesiczky alias Majthényi család is a Keseleökeői előnevet, holott a Felső-Motesiczi, helyesebben a Feltő-Majthényi előnév illetné meg?
A Majthényi család több rendbeli levéltáraiban kutatva, igen soká nem tudtam reá jönni, milyen helynév alatt lappanghat a régi Majthén. A mai napon ily néven ismert helységek semmi nexus-ban nem állanak és nem állottak az utolsó V–VI. évszázadban a hasonnevü családhoz. Van egy jelentéktelen falu Trencsén vármegyében, melynek neve Mojczin, ez az utóbbi időkben, úgy látszik hivatalból, megmagyarosittatott, legalább az ottani jámbor tót lakosok ma már nem a régi nevén emlitik, de Majthénnek nevezik; volt-e ez is Majthényi birtok régente, eddig előttem nincs bebizonyitva, habár vannak, a kik ezt állitják. Tény az, hogy ezen igénytelen kis falu, állitólag vissza magyarositott nevével annyiból félrevezette a kutatót, hogy jobbnak és más utmutatónak hiányában ebbe kelletett habár nem csekély kételylyel elménkben, belényugodnunk. Kutatás közben először akadtam egy erre vonatkozó adatra egy tanuvallatási jegyzőkönyvnél, a melyben egy plébános kikérdeztetvén, ismeri-e a helyi viszonyokat s a földesurak (a Majthényiek) jogczimeit Motesiczre nézve stb., az illető felkiált: «hogy ne ismerném, annyi év óta, hisz azon helységnek tulajdonképpeni nevét is jól tudom, az nem Motesicz, hanem Majthén!» Elképzelhető, hogy ezen nyilatkozat elektrizálólag hatott reám, a ki oly régen kutattam utána; de ez az egyetlen pozitiv adat volt s az összes Majthényi család-féle levéltárakban másodikra nem akadtam. Egy izben, a varini, magyarul várnai jobbágyok egy folyamodványát a XV. század végső éveiből olvasván, látom, hogy földesurakat, a kinek szólott a folyamodvány tót nyelven, Motesiczi Jánosnak nevezik; nem tudtam magamnak ezen előttem ismeretlen egyén kilétét megmagyarázni. Varin, az óvári uradalom tartozmánya Pongrácz jus volt s ebben Majthényi János, a péterváradi főkapitány feleségének révén birtokos volt, de Motesiczky nexus ott előttem érthetetlen volt.
Ezen ingadozásom azonban csak addig tartott, mig alkalmam nyilt a Motesiczky családnak levéltárába betekinthetni, abból a napfénynél világosabban kitünik, hogy a mai Motesicz régen Majthén volt, s ezen átidomulása a névnek a XV. század vége és a XVI. század eleje közt ment végbe. Egy okmányban 1497-ből találtam a Motesicz nevet kiirva, aztán kitörülve s fölibe odairva Majthént.
Nyilván a tollvivő irásközben a már szokásba átment tót nevet oda irta volt, de csakhamar meglátván, felháborodott benne a hazafias önérzet s helyibe odaillesztette a régi, minden esetre magyarosabb nevet. A Motesiczky család tagjai a XIV. század elejétől fogva Majthényieknek iratnak, minden oklevélben, később azonban mindinkább Motesiczky alias Majthényinak s ezen szokás megmaradt egészen az ujabb korig, végleg csak a mult században enyészett el a régi név. Tagadhatatlan, hogy a ma élő két család, valamint a Bacskády család meghamisitatlan Majthényi, csakhogy mikor váltak el egymástól, ezt ma már az ismert levéltári adatok alapján nem lehet bebizonyitani. Feltünő körülmény az, hogy a rokonsági öntudat annyira élénk még ma is a két család tagjai közt, hogy az ember közelebbi rokonságot vélne feltételezhetni, pedig a kötelék bizony igen régi, a XIV. század elején ezen két család már régen úgy megosztozkodott volt a közös birtokokban, hogy sem az egyik család temérdek okmányában, sem a másiknak igen terjedelmes levéltárában a legtávolabb rokonságnak legkisebb nyoma sem lelhető fel.
Az ősi hely, a régi Majthén ketté vált, Felső-Majthén a várral maradt a mai Motesiczkyaknak, a közvetlen szomszédságában lévő Alsó-Majthén jutott az utóbb Kesselleökeöről czimzett Majthényiaknak és Majthényi (Majteh-i, a hogy akkor irták) Basskának, a ki a Basskafalvai, ma Bacskafalvai Bacskády családot alapitotta, valamint azon helységet is, mely még ma is a család birtokában van és az ő nevét megörökitette. Mikor történt az osztály, nem tudjuk, de a XIV. század elején már igy birják régen, persze, hol békésen, hol némi kisebbnagyobb villongások között, de a melyek
legkevésbbé sem olyan természetüek, hogy örök jogok keresését lehetne azokból kimagyarázni, ellenkezőleg, kizárólag olyan természetüek, melyek szomszéd birtokosok között elő szoktak volt fordulni.
Sem a Motesiczky család oklevelei közt, sem pedig a Majthényiek levéltáraiban ma már reájuk vonatkozó Árpádkori oklevelet nem találunk, csak egy nehány szólt a Divék nemzetség távolabb álló családjairól u. m. a Bossányiakól s másokról. Hogy miért? Erre természetesen biztos válasz nincsen, de feltehető, hogy a kesselleőkeői várban akkor pusztultak el, midőn ott tüzvész által egy része a levéltárnak elemésztetett, a mit az ennek következményében kért uj királyi adománylevél világosan felemlit. Ez volna a magyarázat a Majthényi család okleveleire nézve, a Motesiczky családéra nézve legfeljebb azt lehetne sejditeni, hogy mivel feltehető, hogy a hol ma is áll az időnként átidomult régi vár, a XIII. században is ott állott az atyai ház s hogy ez magyar jogszokás szerint az ifjabbiknak jutott volna osztályrészül; minthogy pedig majdan 400 esztendeje, hogy ezen családban azon szokás divott, hogy mindig a család seniora volt a «conservator litterarum», nem lehetetlen, hogy kivéve a végleges osztályra vonatkozó leveleket, melyeket minden fél bizonyára féltékenyen őrizett, a többi továbbra is megmaradt az idősebb ágnál. De ez csak éppen gyenge alapon nyugvó vélemény, a mely ellen leginkább az szól, hogy éppen a nagy osztályra vonatkozó leveleknek sincs sehol nyoma. Éppen mert ezek mind eltüntek, holott a vérségbeli más családok Árpádkori oklevelei tekintélyes mennyiségben fenmaradtak, úgy vélekedem, hogy ezen ága a Divék nemzetségnek még régebben osztozkodott volt és vált ki a közösség kötelékéből. Az Alsó-Majthéni Majthényi család, helyesebben mondva, egyik tagja, Gergely, Csejthe vár főkapitánya kapja Zsigmond királytól egyéb birtokokon kivül Kesselleőkeő várát és tartozmányát 1434-ben. Ezen időtől fogva ő és utódai ezt tették székhelyükké és birják mai napig. Már ekkor talán két évszázad vagy több is mult el, hogy javaikra nézve a Felső-Majthénen lakó vérrokonoktól elváltak volt, a hozzájuk alkalmasint közelébbfoku rokon Basska és ivadékai semmi jogot nem formáltak, mert nem is formálhattak Kesselleőkeőre vagy csak annak előnevére. Honnét származhatik tehát azon régen jogérvényes uzusa a Motesiczky családnak, hogy ezen előnevet használja?
Esetleg napfényre kerülő, a homályt eloszlató adatot köszönettel venné
SZERÉMI.
Felvilágositás a Récsey czimeres könyvéről.
Folyóiratunk ez évi 86. lapján egy kéziratos czimeres könyvre hivta fel Récsey Viktor a heraldikusok figyelmét. Nem volt szerencsém a könyvet szinről-szinre láthatni, de az ismertetőül közölt névsorból s a nevek után következő jegyzetekből azonnal rájöttem s nehány összehasonlitás után kétségtelen bizonyossággal megállapithattam, hogy a kéziratos czimeres könyv az
1741–52. években adományozott s a Királyi Könyvekbe beiktatott czimerek másolata. – A nevek után álló
Protocoll. alatt a Királyi Könyv értendő, továbbá a Királyi Könyv éves lapszáma, vagy pedig az armalis fogalmazványának hivatalos jelzete, a mely az Országos Levéltárban levő
«Conceptus expedicionum cancellariae» gyüjteményre utal. Teszem azt: a Récsey jegyzékében foglalt ez a bejegyzés:
Delimanics Josephi Nro 9 ex Aug. 1747. Protocoll. fol. 608 azt jelenti, hogy a Delimanics Józsefnek adott armalis fogalmazványa a
Conc. exp. canc. gyüjtemény 1747. évi augusztus havi csomójában 9. szám alatt, az 1747. évi Királyi Könyvben pedig a 608. lapon található. Jaszvicz és Okelli, mint heroldok és kanczelláriai lajstromozók állithatták össze azt a kéziratos könyvet, de aligha az Erdődy-család valamely tagja részére, hanem talán inkább gr. Batthyány Lajos számára, a ki 1731–46-ban kanczellár 1751–65-ben nádor volt.
Uj dolgot az a kéziratos könyv épenséggel nem tartalmaz; valamennyit ismerjük a Királyi Könyvekből. Sőt ha a Récsey közölte névsor helyességére épitenünk lehet s ha nem rójjuk fel olvasási hibának a sürün mutatkozó hibákat, akkor azt a czimeres könyvet óvatosan kell használni. Csak egy pár szembeötlőbb tévedésre mutatok rá:
Vusadin helyett Vasadia,
Pajzitovics helyett Pajazetovics,
Hannsen helyett Hanuseu,
Fuszek helyett Tuszek,
Leporis helyett Leporres,
Lewko helyett Leroko,
Khorherr helyett Khorer stb. olvasható a Récsey jegyzékében. Mindenesetre a czimerek rajzai is megérdemelnék az összehasonlitást a
Conc. exp. canc. és a Királyi Könyvekben levő czimerrajzokkal. Még csak azt jegyzem meg, hogy a szlávos hangzásu nevek nem
horvát családok nevei, mint Récsey hiszi, hanem határőrvidéki
rácz katonáké, kiknek az örökösödési háboruban tanusitott hü szolgálatait, föleg 1751–52-ben tömeges nemesitésekkel igyekezett Mária Terézia királynő jövőre is biztositani.
ILLÉSSY JÁNOS.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató választmánya november 30-ikán tartotta meg ez évi utolsó rendes ülését, melyen
báró Radvánszky Béla elnöklete alatt
Áldásy Antal, Barabás Samu, Bánó József, Boncz Ödön, Borovszky Samu, Fejérpataky László, Illéssy János, Kammerer Ernő, Pettkó Béla, Szent-Ivány Zoltán, Szinnyei József, Thaly Kálmán ig. vál. tagok,
Tóth Árpád pénztárnok és
Schönherr Gyula titkár vettek részt.
Elnök az ülést megnyitván,
Illésy János ig. vál. tag felolvasta «Per a Nagy-Mihályi czimer birtoklása miatt» czimü értekezését, mely a Turulban fog megjelenni.
Áldásy Antal jegyző bemutatta V. László királynak a Pethendi Buday család részére 1454. szeptember 18-ikán adott czimeres levelét, melyet ifj.
Reissig Ede társ. évdijas tag Buday Gyula szabolcsmegyei birtokos levéltárában talált és a Turulban szándékozik ismertetni.
Schönherr Gyula titkár pedig egy másik középkori czimeres levelet mutatott be, Szentbenedeki Balázs 1435. január 3-ikán kelt armalisát, melyet ifj.
Reissig Ede fedezett fel Vas vármegye levéltárában; s egyuttal bemutatta annak az uj, u n. háromszinü (trikromatikus) autotipiai eljárás utján készült hasonmását, mely az eredetit teljes hüséggel adja vissza.
A folyóügyek élén a társaság évdijas tagjai közé felvétettek a következők: 1899-től dr.
Pászthor Bertalan ügyvéd, Egerben (aj.
Fejérpataky László), Zsivkovics Lajos m. kir. honvéd-őrnagy-hadbiró Budapesten (aj. a titkár); 1900-tól
Bödi Balogh Gyula, Vas vármegye fölevéltárnoka Szombathelyen (aj. ifj.
Reissig Ede).Az igazgató-választmányban üresedésben levő három helyre az ülést megelőző napig három ajánlólevél érkezett be. Az igazgató-választmány szine előtt felbomlott levelekben ig. választmányi tagokul ajánltattak: id:
Daniel Gábor, ajánlják Áldásy Antal és Szinnyei József, ifj.
Reissag Ede, ajánlják Csánki Dezső, dr. Komáromy András és Pettkó Béla és
Varju Elemér, ajánlják Boncz Ödön és Szinnyei József ig. vál. tagok. A titkos szavazás elrendeltetvén, beadatott 15 szavazólap. A szavazatokból id.
Daniel Gáborra 15, ifj.
Reissig Edére 14,
Varjú Elemérre 15 esvén, valamennyien megválasztattak az igazgatóválasztmány tagjává.
A pénztárnok kimutatása szerint bevétel volt az ülés napjáig 3418 frt 75 kr., kiadás 2714 frt 15 kr., készpénz 704 frt 60 kr. A társaság vagyona 15,404 frt 60 kr.
A pénztár állapotának és az évi számadásoknak megvizsgálására az igazgató-választmány
Boncz Ödön, Borovszky Samu és
Szinnyei József ig. vál. tagokat küldte ki.
A nagygyülés napjául deczember 12-ike állapittatott meg; a szeptember 28-iki ülésben megállapitott
napirendben a felolvasás tárgyául
Komáromy András ig. vál. tagnak
Nagy Iván másodelnök felett tartandó emlékbeszéde tüzetett ki; miután azonban Komáromy Andrást családi gyásza akadályozza az emlékbeszéd megtartásában, az igazgató-választmány a titkár inditványára
Csoma József ig. vál. tagnak «Az első magánczimeradományok» czimü dolgozatát fogadta el a nagygyülésen leendő felolvasásra.
Napirend után
Fejérpataky László másodelnök inditványt tevén, hogy az igazgató-választmány a középkori czimeralbum kiadása felől hozott régebbi határozatát a jövő év folyamán hajtsa végre, az igazgató-választmány utasitotta az elnökséget, hogy a vállalat segélyezése érdekében intézzen kérelmet a Magyar Tudományos Akadémia történelmi bizottságához és a kiadásnak költségvetéséről a legközelebbi ülés elé tervezetet terjesszen elő.
Végezetül a titkár zárt ülésben előterjesztvén azon tagok jegyzékét, a kik tagdijaikkal két vagy ennél több idő óta hátralékban vannak, az igazgató-választmány elhatározta, hogy az illetőket a társaság ügyésze utján levélben fogja felszólitani hátralékaik kifizetésére.
A jegyzőkönyv hitelesitésére az elnök
Illéssy János és
Szinnyei József ig. választmányi tagokat küldte ki és ezzel az ülés véget ért.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság deczember 12-ikén tartotta meg nagygyülését, melyen báró
Radvánszky Béla elnök,
Fejérpataky László másodelnök,
Békefi Remig, Boncz Ödön, id.
Daniel Gábor, Dézsi Lajos, Illésy János, Nagy Gyula, ifj.
Reissig Ede, Soós Elemér, Szinnyei József, Varju Elemér ig. vál. tagok,
Esztegár László, Gyarmathy Sándor, báró
Győrffy Samu, Horváth Sándor, Szombathy Ignácz, Tahy István társ. tagok,
Áldásy Antal jegyző,
Tóth Árpád pénztárnok és
Schönherr Gyula titkár vettek részt.
Az elnöki tisztet
Fejérpataky László másodelnök teljesitette, a ki a nagygyülést a következő beszéddel nyitotta meg:
Tisztelt Nagygyülés!
A hazai történelem igen nevezetes segédtudományainak müvelésére alakult társaságunk évenként egyszer egybegyül, hogy beszámoljon az egy év alatt elért tudományos és anyagi eredményekről. Most, midőn először van szerencsém a nagygyülést vezethetni, felujul emlékezetemben a tizenhét esztendős mult. Összehasonlitom a hazai czimertan és nemzedékrend terén ma elért eredményeket azokkal az ismeretekkel, a melyeknek másfél évtized előtt voltunk birtokában, és örömmel konstatálom, hogy ez eredmények elérésében társaságunknak kiváló része volt.
Miként a történelmi kritika és ennek legfontosabb segédtudománya, az oklevéltan fejlesztésében, hazánk csak nagykésőn csatlakozott a század hatvanas éveiben a külföldön keletkezett uj irányzathoz és ennek tudományos eszközeit úgyszólván csak ma kezdi teljes mértékben értékesiteni: igy a czimertan és a hazai genealogia terén is csak ujabb időben érvényesülnek a külföldi kutatás tudományos módszerei és az általok elért eredmények.
Pedig az első tudomány irodalma már több mint hétszáz éves: régibb a történelem egyéb segédtudományainak irodalmánál. A külföld minden nemzete bőven kivette belőle a maga részét. Nálunk hiányzott az érzék annak tudományos müvelésére. Egész a legujabb időkig, mondhatjuk, társaságunk megalakulásáig a czimertani tudományos érzék hazánkban csak czimergyüjtemények, tehát nyers anyagnak egybehozásában és legfölebb annak leirásában nyilvánult. Nem gondolt senki arra, hogy e nyers anyagot a modern heraldikai kutató szemével nézze, hogy azt a czimerek fejlődésének keretébe illessze, hogy az általános eredményeket a hazai anyagra alkalmazza. Elzárkoztunk a külföldi tudományos törekvések elől. A tudomány vivmányai ép oly ismeretlenek maradtak előttünk, mint a mily terra incognita volt a magyar heraldika minden sajátságával és nemzeti vonásaival a külföld előtt.
Mintha ez a tudományos közönyösség megszünt, mintha az a választófal, mely hazánkba a külföldi eredményeket át nem eresztette, ledőlt volna társaságunk megalakulásával. Most már ismerjük, értjük, becsüljük egymást. A magyar heraldika megtalálta az őt megillető helyet az általános szaktudomány keretében.
Tudtuk, hogy e téren sok a pótolni való. Ott kezdtük, a honnét a tudományos törekvéseknek ki kell indulniok: az anyag egybegyüjtésén és ismertetésén. Csak ha ezt ismerjük, mehetünk egy lépéssel tovább: a nemzeti sajátságok felismeréséhez. Ezt a második lépést is megtettük. Még nem jártuk be egészen sem az első, sem a második területet, de egyet-mást már világosan látunk. Fogalmunk van legbecsesebb czimeremlékeink, legrégibb czimerleveleink számáról, természetéről, ismerjük nemzeti sajátságaink egyikét-másikát, közel ötven régi nemzetségünk czimerével tisztában vagyunk. Jól tudjuk, hogy ez még nem minden, hogy végső czélunk elérésétől még igen messze vagyunk; de az eredmény, melyet a zajtalan, csendes munka igen szerény anyagi eszközökkel ért el, kielégithet mindenkit.
Igy állunk a hazai genealogia terén elért eredményekkel is. Itt már volt mire támaszkodnunk, nem jártunk járatlan talajon. Genealogiai érzék volt nálunk mindig. A mult idők kegyelete, az ősök viselt dolgai iránt való érdeklődés, és e mellett anyagimagánjogi érdekek mindenha ébren tartották azt. De igazi tudományos és történetkritikai alapon csak akkor müvelhettük a hazai nemzedékrendet, mikor a levéltárak ajtajáról lehullott az évszázados zár, mely a régi kor okleveleit addig rejtve tartotta. Oklevelek százezrei állottak egyszerre a kutató rendelkezésére, oly rengeteg anyag, melynek teljes ismeretétől még sok idő választ el.
Társaságunk bőven felhasználta a kinálkozó alkalmat, bőven meritett e kiapadhatatlan forrásból.
Közzétettük régi nemzetségeink, történelmi szerepet vitt családaink, közbirtokosságunk történetének, leszármazásának hosszu sorát. Kutatásainkat mindig a történelmi tudományos czél, és nem mellék-, személyes érdek vezette; mert tudtuk, hogy egy-egy család multjának vázolása által egy-egy mozaik-szemmel járulunk a magyar nemesség, tehát a magyar nemzet multját feltüntető kép teljességéhez.
Társaságunk munkásságának tulajdonitható részben az az örvendetes lendület, melyet körünkön tul is az általunk felölelt történelmi disciplinák irodalmában évek óta tapasztalunk. Megyei monographiák hosszu sorozata a megyebeli családok történetére kiváló sulyt helyez; két munkatársunk megirja a régi magyar nemzetségek leszármazását, elágazásait, birtokviszonyait; létre jön a nagy Siebmacher-vállalatnak magyarországi része, a magyar czimertannak valóságos «corpus heraldicum»-a, egy társunk rendszeres magyar czimertant ir, melyben a hazai termékek megtalálják az őket megillető helyet a szaktudomány általános keretében stb.
Véletlenség vagy esetleg, hogy a szaktudománynak e gyors felvirágozása, oly hosszu álom után épen társaságunk müködésének idejére esik? Azt hiszem, a kettő közt okozatos összefüggés van, és társaságunk teljes önérzettel kiveheti a maga részét a szaktudományi ismeretek gyarapitásából, terjesztéséből.
Sokat tettünk a rendelkezésünkre álló eszközök korlátain belül a müvelésünkre bizott disciplinák terén, de még nem eleget. Csatoljon ez év is ujabb eredményeket és sikereket az elértekhez és tartsuk meg a jövőben is a szigoruan tudományos és kritikai jelleget, mely társaságunkat és annak organumát, folyóiratunkat eddig vezette, mert maradandó becsü eredményeket csak ily módon érhetünk el.
Ezzel a nagygyülést megnyitom.
Ezután
Áldásy Antal jegyző felolvasta
Csoma József ig. vál. tagnak «Az első magánczimeradományok» czimü dolgozatát, mely a Turul jelen füzetében van közzétéve.
A felolvasás befejeztével az elnök felhivta a nagygyülést a Szilágyi Sándor elhunytával üresedésbe jött másodelnöki szék betöltésére. A titkár megállapitván a nagygyülés választóképességét, az elnök a szavazatok beszedésére a titkárt és a jegyzőt küldte ki.
A titkos szavazás utján beadott szavazólapok az elnök által felbontatván, a szavazás eredményekép a társaság másodelnökévé az 1900-1904. évi ötéves cyclusra az összes beadott 21 szavazattal egyhangulag herezeg
Odescalchi Arthur választatott meg.
Ezután
Schönherr Gyula titkár felolvasta jelentését a társaság 1899. évi müködéséről. A nagygyülés tudomásul vette a titkári jelentést, mely egész terjedelmében a Turul jelen füzetében közöltetik.
Tóth Árpád pénztárnok bemutatta részletes jelentését a pénztár és a társaság vagyonának állapotáról. E szerint a pénztári eredmény a nagygyülés napjáig a következő adatokat mutatja:
Bevétel. 1. Pénztári maradvány 1898-ról 151 frt 43 kr.
2. Értékpapirok kamatai (23,400 korona 4% koronajáradék és 100 frt 4% jelzálog hitelbank nyeremény kölcsönkötvény után) 452 « – «
3. Alapítványok kamatai 95 « – «
4. Pártoló tagdijakból 1220 « – «
5. Évdijakból 1099 « 95 «
6. A társulati kiadványok eladásából 134 « 77 «
7. Alapitvány befizetés 900 « – «
8. Rendkivüli bevétel 115 « 60 «
Összesen 4168 frt 75 kr.
Kiadás.1. Személyi járandóságok 750 frt – kr.
2. Irói tiszteletdíjak és szerkesztés 541 « 45 «
3. Nyomdai költségek 873 « 74 «
4. Szinnyomatok készítése – « – «
5. Metszetek, rajzok 111 « 34 «
6. Utánvételi szétküldés költségei 32 « 56 «
7. Irodai átalány 60 « – «
8. Társulati szolga dijazása 60 « – «
9. Ujévi ajándékok, pénzbeszedési díjak, másolások stb. 113 « 53 «
10. Tőkésítés 875 « 15 «
11. Rendkívüli kiadás 125 « – «
Összesen 3542 frt 77 kr.
Készpénz 625 « 98 «
A társaság vagyona.1. Értékpapirok névleges értékben (koronajáradék 23,400 korona, jelzáloghitelb. nyer. kölcsön kötvény 100 frt) 11,800 frt – kr.
2. Kötelezvényekkel biztositott alapitványok 2,600 « – «
3. Kötelezvény nélküli alapitványok 500 « – «
Az alapitványok összege 14,900 frt – kr.
4. A középkori czimeralbum és a Nemzetségi Zsebkönyv czéljaira a takarékpénztárban két könyvre elhelyezve 300 -« – «
5. A fenti készpénz 625 « 98 «
Összes vagyon 15,825 frt 98 kr.
Minthogy a választmány a számadások megvizsgálása felől már intézkedett, a nagygyülés a pénztári kimutatást ideiglenesen tudomásul vette.
A napirend után
báró Radvánszky Béla elnök, a ki a nagygyülés folyamán érkezvén meg, a tagok sorában foglalt helyet, a Siebmacher-féle czimerkönyvben és egyéb magyar czimergyüjteményekben megjelent czimerek motivumaihoz készitendő betürendes mutató munkába vétele iránt tett inditványt, melyet a nagygyülés elvben magáénak tevén, a részletek megvitatása végett az igazgató-választmány elé rendelt terjeszteni.
A jegyzőkönyv hitelesitésére az elnök id.
Dániel Gábor ig. vál. és
Esztegár László évdijas tagokat kérte fel és ezzel a nagygyülés véget ért.
Jelentés a Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság működéséről az 1899-ik évben.
Tisztelt Nagygyülés!
Először nyilik alkalmam titkári tisztemből kifolyó kötelességemet társaságunk összesége előtt teljesitni, s midőn a társaság életének tizenhetedik évéről kötelességszerüleg beszámolok, első szavam nem lehet egyéb a kegyelet és hála szavánál, mely azokat illeti, a kik társaságunkat megalapitása óta kormányozták, s a kik által kijelölt irány követésében látjuk a legbiztosabb módot arra, hogy társaságunk a jövőben is sikeresen oldja meg feladatait.
Azok közül, a kik a Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaságot 17 év előtt, 1883-ban megalapitották, 32-en foglalnak helyet ma igazgató-választmányunkban; köztük 25-en már az első választmánynak tagjai voltak. Élükön örömmel és büszkeséggel üdvözöljük ma is a régi vezért,
báró Radvánszky Bélát, társaságunk megteremtőjét és fennállása óta állandó elnökét, s oldala mellett az egyik másodelnöki méltóságban azt a férfiut, a ki tizenhat éven át viselve a titkári tisztet, odaadó munkásságával lerakta fejlődésünk biztos alapjait. Az ő érdemeikhez méltókép sorakoznak a ma megválasztott második másodelnök egyéniségének kiváló tulajdonságai, melyek reményt nyujtanak arra, hogy az igazgató-választmány kebelében kezdettől fogva kifejtett tevékenységét uj méltóságában is társaságunk felvirágoztatására fogja folytatni.
De hiányoznak közülünk egykori másodelnökeink:
Nagy Imre, Nagy Iván és
Szilágyi Sándor, s a kiváló szakférfiak, a heraldikai tudomány oszlopai:
báró Nyáry Albert, Ipolyi Arnold, Csergheő Géza, Bárczay Oszkár, a kiknek elhunytával mindig nagyobb és nagyobb lett az ür, mely társaságunk mai elemeit a régiektől elválasztja és mindig nehezebb lesz a feladat, mely az uj emberekre várakozik, hogy e veszteségeket pótolják és társaságunk igazgatásában ép úgy, mint tudományos tevékenységének irányitásában hiven megőrizzék a régi hagyományokat.
E veszteségek közül a most lefolyt esztendő rovására esik nagyérdemü másodelnökünk,
Szilágyi Sándor 1899 január 12-ikén bekövetkezett elhunyta. Egy hónap hiján egy év telt el azóta, hogy ezt a kitünő embert örök nyugalomra helyeztük, de a fájdalom, mit ravatala mellett éreztünk, ma sem enyhült, és ma sem kisebb a veszteség tudata, a mely az ő halálával nemcsak társaságunkat, nemcsak a tudományt, de egész közéletünket érte.
Társaságunk a nagy halott iránt táplált kegyeletének annak idején az ő érdemeihez méltó módon adott kifejezést és emléke felett tartandó beszédben is le fogja róni iránta a hála és kegyelet adóját.
De a mai nagygyülésen, az elsőn, melyre e gyászeset óta egybegyültünk, áldozzunk szintén egy könycseppet azon férfiu emlékének, a kinek elvesztése oly szomoruvá tette társaságunkra nézve a lefolyt esztendő kezdetét.
Igazgató-választmányunk sorából szintén legrégibb tagtársaink egyikét veszitettük el
Hunyady László grófban, kinek magas társadalmi állása és a genealogiai tudományszak iránt tanusitott érdeklődése jelentékeny szerepet juttatott társaságunk törekvéseinek szolgálatában.
A társaságnak az 1898. év végén 68 alapitó, 150 pártoló és 305 évdijas, összesen tehát 523 tagja volt: öttel kevesebb, mint az előző év végén. A jelen év folyamán két uj alapitó, két pártoló és 17 évdijas taggal gyarapodtunk, s a régi évdijas tagok közül ketten léptek át az alapitó tagok sorába; de viszont halálozások és kilépések folytán régi pártoló tagjaink száma hattal, az évdijasoké tizzel kevesbedett, úgy, hogy ma az összes tagok száma 528, mindössze öttel több a mult évi számnál; tehát ott vagyuuk, a hol két év előtt voltunk.
Társaságunk utolsó nagygyülése 1898 deczember 16-ikán tartatott meg; ezen választotta meg a társaság a
Nagy Iván halála által megüresedett másodelnöki méltóságra addigi titkárát,
Fejérpataky Lászlót.A társaság ügyeit az igazgató-választmány az alapszabályok és ügyrend rendelkezéséhez hiven a f. évi január 13-ikán tartott rendkivüli, s a január 26-ikán, április 27-ikén, szeptember 28-ikán és november 30-ikán tartott rendes üléseken intézte el.
A január 13-iki rendkivüli ülés egybehivását
Szilágyi Sándor másodelnök elhunyta tette szükségessé.
A január 26-iki ülésen töltetett be a jelentést tevő személyével a titkári tiszt s az e választás folytán megüresedett jegyzői állásra ugyanekkor
Áldásy Antal ig.-vál. tag választatott meg. Az április 27-iki ülésén tette meg a számvizsgáló-bizottság szokásos jelentését a társaság vagyoni állásáról, mely jelentés alapján az igazgató-választmány a társaság 1899. évi költségvetését megállapitotta. A november 30-iki ülésen az igazgató-választmányban megüresedett helyek választás utján betöltetvén, az igazgató-választmány bizalma id.
Daniel Gábor, ifj. Reissig
Ede és
Varjú Elemér tagtársainkra esett, kiknek a heraldikai és genealogiai tudományok terén elért sikerei és társaságunk ügyei iránt tanusitott érdeklődése már eleve igazolják az igazgató-választmány kebelében kifejtendő tevékenységükhöz füzött várakozásokat.
Ha megemlitem, hogy társaságunk küldöttségileg részt vett a Petőfi-társaság által Petőfi Sándor halálának 50-ik évfordulója alkalmából Segesvárott rendezett emlékünnepen, ezzel kimeritettem azon adatokat, melyek a társaság most lefolyt munkaévének külső eseményeiről nyujtanak képet.
Tudományos feladataink megoldásában elért eredményeink, melyek társaságunk belső életének tulajdonképeni tartalmát alkotják, az üléseinken tartott felolvasásokban és a Turul hasábjain közzétett dolgozatokban foglaltatnak. Követve az előző évi jelentések gyakorlatát, megkisérlem vázlatosan ismertetni e szakszerü irodalmi munkásságot, hogy a tisztelt nagygyülésnek módjában legyen itéletet alkotni ama kérdésben, mily mértékben sikerült a magunk elé tüzött tudományos czélokat a lefolyt évben megközeliteni.
Ama tudományág szempontjából, melynek müvelése feladataink között az első helyet foglalja el, legnagyobb jelentőséggel birnak a folyóiratunkban közzétett dolgozatok közül a középkori czimereslevelek ismertetései és az azokhoz füzött heraldikai és családtörténeti megjegyzések. Az a négy eredeti czimereslevél, melyek szines hasonmásai a Turul 1898. évi 4. és folyó évi 1–3. füzeteiben a megfelelő méltatás kiséretében megjelentek, a Zsigmond korabeli armalisok, tehát középkori heraldikánk e nemben legrégibb
emlékeinek sorozatát gyarapitják. A Szirmay Györgynek és társainak 1414 június 27-ikén Konstanczban adott czimert a család birtokában őrzött eredeti czimereslevélről
Borovszky Samu és
Varjú Elemér ig.-vál. tagok ismertették, az utóbbi gazdag heraldikai apparatussal világitva meg annak czimertani jelentőségeit.
Boncz Ödön ig.-vál. tag Kökényesi Jakabnak 1428 június 22-ikén Galambócz alatt kapott armálisát (mely azóta a Tallián család levéltárával örök letéteményül a Magyar Nemzeti Múzeumba került) mutatva be, terjedelmes tanulmányban irta meg a Kökényesi, utóbb Szentbalázsi Szele család történetét a XIV. század elejétől a XVI. század derekáig.
Kollányi Ferencz a Karcsai Péter és társai részére 1434 márczius 12-ikén Bázelben adott czimereslevelet ismertette, melyet tulajdonosa, Lukács József a Magyar Nemzeti Múzeum levéltárának ajándékozott. A Mesterházyak ősének, Vesterházy Bálintnak 1436 július 2-ikán kelt czimereslevelét, a család levéltárából, korán elveszitett tagtársunk,
Bárczay Oszkdr posthumus dolgozatának kiséretében ismertettük.
E publicatiókon kivül társaságunk egyébként is hozzájárult a középkori armalisaink felől birt ismeretek gyarapitásához.
Fejérpataky László másodelnök a f. évi szeptember 28-iki ig.-vál. ülésen mutatta be I. Károly 1326 április 7-ikén bizonyos Imre fia Miklós részére oromdisz-adományozás tárgyában kiadott oklevelének fényképét, melyből kiderült, hogy a Fejér közlésénél szereplő
Enyerei Herczegh név nincs meg az oklevél eredeti szövegében.
Ifj. Reissig Ede ig.-vál. tag két, eddig ismeretlen armalist küldött be tanulmányozás végett a társasághoz, úgymint Szentbenedeki Balázs 1435 január 3-ikán Pozsonyban és a Pethendi Buday család 1454 szeptember 18-ikán kelt armalisait, melyek elseje Vas vármegye levéltárából, a második egy szabolcsmegyei családi levéltárból került napfényre; mindkettő a november 30-iki ülésen lett bemutatva. A Both család Mátyás királytól 1460 február 18-ikán kapott czimereslevele
Meliorisz Bélának az április 27-iki ülésen felolvasott terjedelmes dolgozata kapcsán került bemutatóra. Egy ma még lappangó Mátyás korabeli armalissal, a Marczibányaik 1465 június 11-ikén kelt czimereslevelével foglalkozott
Illéssy János ig.-vál. tagnak a január 26-iki ülésen felolvasott értekezése, mely a Turul ez évi 1. füzetében látott napvilágot. S itt kell megemlékeznünk
Varjú Elemérnek a Regesta Imperii uj kötetei felől irt nagyterjedelmü ismertetéséről, melyben Zsigmond király német birodalmi regestáiból összeállitva a heraldikai vonatkozásokat, a magyar heraldika szempontjából is igen tanulságos megjegyzésekkel kiséri e király birodalmi czimeradományainak hosszu sorozatát.
A hazai czimertan egy másik, nem kevésbbé fontos forrásából meritett ugyancsak
Varjú Elemér, «Magyar köriratu pecsétek a XIV. és XV. században» czimü dolgozatában, melyben az eddig kiadott magyar pecsétek sorozatát két ismeretlen darabbal, Velykei Bálint és Moth László pecsétjeivel egészitette ki.
Az élő heraldika egyik érdekes fejezetéhez, a vitézi rendek történetéhez a jelentéstevő járult uj adalékkal, «Krisztus kinszenvedésének rendje» czimü értekezésében egy Mátyás korabeli magyar nemesi társaság tervezetét ismertetve, melynek emlékét az alapitó-levél szövegének egy müncheni kódexben megmaradt egykoru másolata őrizte meg számunkra. Az ujabbkori czimertan körébe vág
Majláth Béla ig.-vál. tag «A nagyszombati egyetemen kiadott doktori oklevél 1642-ből» czimü dolgozata, melya Majlád Miklós bölcsészet-doktori diplomájára festett családi czimerrel és annak kapcsán a Majláth család nemesi czimerének eredetével foglalkozik és egyuttal a nagyszombati egyetem pecsétjét is bemutatja.
Illéssy János a Nagy-Mihályi család czimerének bitorlása miatt a Pribék és Fekete családok ellen folyt perről tartott felolvasást; értekezése a Turul legközelebbi füzetében fog megjelenni.
Récsey Viktor pedig a Korchmáros Menyhért kőszegi birtokos házánál talált kéziratban egy, a mult század derekáról származó czimerkönyvet mutatott be, melyről utólag szakavatott biráló kimutatta, hogy az 1741–52. években kelt és a királyi könyvekbe annak rendje és módja szerint beiktatott czimeradományok adatait foglalja magában.
Családtörténelmi közleményeink közül első helyre kell tenni
Wertner Mór ig.-vál. tag dolgozatát az Árpádkori nádorok genealogiájáról, melyben a mult év folyamán megkezdett czikksorozatát befejezve, az aranybulla évétől az Árpádház kihaltáig 29 nádornak és függelékképen öt alnádornak és 11 nádori tisztviselőnek nemzetségi viszonyaira derit okleveles adatok alapján világosságot. Ugyanő az oklevéltáraink gazdag tárházából meritett adatait értékesiti «Nemzetségi kutatások» czimü nagyterjedelmü dolgozatában, melynek eddig megjelent része az Ákos, Csák, Csanád, Gutkeled és Győr nemzetségek történetéhez tartalmaz eddig fel nem használt becses adatokat. A magyar nemzetségek kérdéséhez kivüle
Kállay Ubul és
ifj. Reissig Ede járultak uj adalékokkal: az előbbi az állitólagos Zud genus kérdését tisztázta, kimutatva, hogy ez a nemzetség nem létezett; utóbbi a Csabi nemzetség történetét ismertette.
A középkori családtörténeti adatok gazdag sorozatát találjuk
Majláth Bélának aKereszturiakról, Zemche ivadékairól és a Platthyakról irt tanulmányaiban, melyek a liptó-vármegyei nemesi családok történetének keretén belül az egész vármegye középkori kulturájának képére világot vetnek.
Fraknói Vilmos ig.-vál. tag «Genealogiai kérdések» czim alatt
Pór Antalnak ajánlott czikkében Vásári Miklós esztergomi érsek származásának kérdését tisztázza.
Boncz Ödön ig. vál. tag pedig nagy gonddal kidolgozott tanulmányában a Szentgyörgyvölgyi Bakacs család történetét vezeti le a XIV. század elejétől kezdve a családnak 1734-ben bekövetkezett kihalásaig, kiterjeszkedve a János királytól Lippán 1532 június 11-ikén kelt czimeradományra és az 1622-iki czimerujitásra is, melyeknek az a körülmény kölcsönzött kiváló érdeket, hogy a czimerben a mohácsi csatának egyik nevezetes momentuma, Bánffy Jánosnak Bakacs Sándor által történt megmentése nyert megörökitést.
Sörös Pongrácz Forgách Ferencz váradi püspök házassági tervéről,
Thaly Kálmán ig.-vál. tag. az ónodi Zákány család XVII. századi tagjairól,
Bay Ilona a csicseri Ormos család szabolcs-vármegyei kihalt ágáról,
Lehoczky Tivadar ig.-vál. tag a Balling, Berthóthy és Leövey családokról,
Meliorisz Béla a Daxner családról,
Csoma József ig.-vál. tag a Gáti, máskép Tokaj család nemesitéséről szóló kisebb közleményeikben szintén megannyi érdekes adatokkal járultak a hazai genealogiai irodalom gyarapitásához.
Meg kell emlékeznünk végűl az
Áldásy Antal, Varjú Elemér és mások szakavatott tollából származó könyvismertetésekről, melyek a hazai heraldikai és genealogiai irodalom összes termékeit, és a külföldiekből a magyar vonatkozásuakat felölelve, nagyban hozzájárultak, hogy folyóiratunk, az immár XVII. évfolyamát élő Turul ez évi füzetei is lehető teljes képet nyujtsanak a társaságunk által képviselt tudományágak irodalmának mai állapotáról.
Abban a nemes versenyben, mely oly szép jövőt igér a heraldikai és genealogiai tudomány fejlődésének, kétségkivül társaságunkat illeti meg a vezető szerepe. Mily eredménynyel állottuk meg helyünket, e kérdésre nyugodtan várhatjuk az elfogulatlan birálók feleletét. Lehetséges, hogy eredményeink nem elégitettek ki mindenkit minden irányban; nem szabad azonban felednünk, hogy azok a remények sem váltak be teljes mértékben, melyeket a társaság megalapitói a közönség érdeklődésébe helyeztek. Tizenhét év előtt 319 taggal kezdte meg a társaság munkáját; e szám már a következő évben 500-ra emelkedett, de itt jóformán meg is állottunk, s a lefolyt három lustrum ebben a tekintetben alig mutat számbavehető haladást. Tagtársaink vállvetett buzgó munkásságának köszönhetjük, hogy tudományos téren elért eredményeink messze felülmulják a rendelkezésünkre álló anyagi eszközök nagyságát. A Turul ma nemcsak a heraldikusokra és genealogusokra, de az egyetemes történettudomány müvelőire is nélkülözhetetlen forrássá vált. A lefolyt év utolsó ülésében határozta el igazgató-választmányunk a középkori magyar heraldika legszebb emlékeinek, mohácsi vész előtti armalisaink czimerképeinek gyüjteményes kiadását, melyhez a Magyar Tudományos Akadémia történelmi bizottságának támogatását is sikerült megnyernünk. S a lendület, mit e kulturtörténelmi szempontból is rendkivül becses kiadvány meginditásától várunk, remélhetőleg meg fogja adni a módot arra is, hogy rég félbeszakitott vállalatunk, a Nemzetségi Zsebkönyv folytatására gondolhassunk.
Megnyugvással tekintve vissza a lefolyt év eredményeire s bizalommal eltelve a jövő irányában, kérem a tisztelt nagygyűlést, hogy jelentésemet tudomásul venni méltóztassék.
Schönherr Gyula,titkár.
SZAKIRODALOM.
Nagy Iván. Családtörténeti Értesitő. Szerkesztik és kiadják: Dr. Komáromy András és Pettkó Béla. I. évf. 5–10. füzet.
A Nagy Iván befejezte első évi pályafutását. Előttünk fekszik a takaros kötetet képező évfolyam, a mely úgy tartalmasságánál, mint csinos kiállitásánál fogva előnyösen kiválik a hasonló czélu és irányu szakfolyóiratok közül. A külföld bármelyik genealogiai lapjával nemcsak kiállja a versenyt, de a legtöbbet felül is mulja.
Végig menve az évfolyam tartalmán, úgy találjuk, hogy a czikkek legnagyobb része, hiven a szerkesztők programmjához, a gyakorlati genealogia czéljainak szolgál. Legtöbb helyet foglalnak el a ma is élő (nagyrészt ujabb eredetü) többnyire köznemes családokat illető rövid leszármazások, czimer-ismertetések. Nagyobb, a historiai genealogia körébe tartozó czikk csak kettő van. Az Alaghy család története, Dr. Illéssy Jánostól és a Perényieké a mohácsi vész előtt, Dr. Komáromy Andrástól. Az első egy nagyterjedelmü monografiai munka eredménye, óriási okleveles apparátussal készitve s úgy megirva, hogy még a nem szakembernek is élvezetes olvasmány. A második czikk legfeljebb csak terjedelemre nézve kisebb amannál; belbecse nem csekélyebb az Illéssy dolgozatánál. A rövidebb czikkek közt kiváló az ifj. Reissig Edéé azalsó-köröskényi Thuróczy család leszármazásáról. A Magyarország családai czimü rovatban a Nagy Iván hasonló czimü müve pótlásául a következő nemes családok ismertetését találjuk: Benkó, Berhelyi de Kisbosva, Blaskovich de Ebeczk Bodnár, Bors, Dráveczky, Földy-Doby, Grabarics, Harmos de Hihalom, Horvát de Dralepszka, Horváth, Jeszenszky de Kisjeszen, Kéler, Klein-Arnótfalvy, Knapp-Bányai, Korchmáros, Kovachich, Kubinszky, Lászlóffy, Lévay de Kis-Szecse, Majik de Tarcsa, Marsó de Verebély, Mettal de Frivald, Molnár, Morvay de Alsódraskócz, Nagy de Tasnád, Pekry de Petrovina, Sigray de Bátor, Sipos de Markosfalva, Svaiczer de Aranyidka, Szalatnay, Szana, Szigethy, Tattay, Tóth de Székely, Vass de Szigeth, Vértesy de Vértesalja és Vörösmarty. A rövid, de tartalmas czikkek jórészének Dr. Komáromy András a szerzője; négyet Horváth Sándor irt, kettő-kettő való Angyal Páltól, Benkó Imrétől, egyet-egyet közölnek Doby Antal, Doby István, Jalsoviczky Sándor, Kis Bálint, Kovássy Elemér, Orosz Ernő, Pettkó Béla, Reissig Ede és Sarlay Sámuel.
Két állandó rovat tartalmaz még nagy fontosságu adatokat: Az 1754–55-iki nemesi összeirás lajstroma (közli Illéssy) és a Czimerleirások a királyi könyvekből (közli Pettkó). Sok érdekes apróság van a tárczában: megyei és városi levéltárak czimerleveleinek jegyzékei, családtörténeti kérdések és feleletek s más hasonlók.
Az egyes családtörténeti czikkekhez kifogástalanul stilizált czimerábrák járulnak. Mint különösen figyelemre és elismerésre méltó dolgot ki kell emelnünk, hogy a czimerek nem mint a Siebmacheréi sablónos paizsokba s sisakokra vannak rajzolva, hanem jó másolatai a czimerlevelekben (vagy pecséteken) levő eredetieknek.
Egyetlen, könnyen pótolható hiánya van csupán a Nagy Ivánnak: nincs registere. Ha ez elkészül – s hisszük, hogy a jövő folyam első füzete már hozni fogja az első kötet névmutatóját – úgy a Nagy Iván minden tekintetben nélkülözhetetlen s eléggé meg nem becsülhető segédeszköze leend a hazai genealogiais heraldikai kutatásoknak.
V. E.
A heraldika köréből. Irta: Dr. Meliorisz Béla. Eperjes, 1899. 8-r. 75. l.
E kis füzet szerzőjének neve folyóiratunk olvasói előtt már nem ismeretlen. Néhány genealogiai tárgyu dolgozata megjelent már folyóiratunkban, s egyik legközelebbi füzetünk egy középkori czimeres levélnek, a Both család czimereslevelének ismertetését fogja tőle közölni. Jelen kis értekezése az eperjesi
Széchenyi kör egyik estéjén olvastatott fel, s essayszerü csevegésben végig megy az egész heraldikai tudományon. Értekezésében, melyhez a heraldikai, főleg a magyar irodalomnak legjobb kézikönyveit felhasználta, uj dolgot természetszerüleg nem mond. Maradandó becset kölcsönöz a füzetnek a függelék, melyben a Sáros vármegyéből eredő, vagy ott megtelepedett nemes családok czimereit röviden ismerteti. Összesen 206 nemesi családot sorol fel. Adataiban nemcsak a már ismert kézikönyvekre, hanem az egyes családok közleményeire, pecsétjeire, festményekre támaszkodik, szóval levéltári anyagot is használt fel. Megemlitendő ezek között szerzőnek azon adata, hogy a Zsembery család nemessége, a család közlésé szerint 1438-ból ered. A középkori armálisok számát egygyel megtoldja, a Both családnak 1460-ból származó armálisával. Közli továbbá az 1723 május 28-iki kongregáczió jegyzőkönyvéből a kétségtelen igazolt nemes családok jegyzékét, ezek közül ma már 88 család a vármegyében elő nem fordul, kihalt vagy elköltözött.
Még csak egy tévedését akarom itt helyreigazitani. Azt mondja ugyanis, hogy a Bárcsay által összeállitott középkori oklevelek jegyzékében az 1434. Gyiorugh-féle armális az Usz család levéltárában nem fordul elő. Pedig előfordul, csakhogy, nagyon helyesen, Görögi név alatt.
Schroll A. bécsi müintézet
kiadásában két ujabb diszmunka jelent meg második, illetve harmadik kiadásban, melyekre érdeklődő tagtársaink figyelmét ezennel felhivjuk. Az egyik Die Orden und Ehrerzeichen der k. u. k. österreichisch-ungarischen Monarchie czimen nemcsak a rendjeleket, hanem a különféle emlékérmek és nemesi egyesületek jelvényeit is adja egész a legujabb időkig alapitott Erzsébet rendjelig és az uralkodói jubileum s Albrecht főherczeg emlékére alapitott érmekig bezárólag. A szöveget 16 szinnyomatu tábla egésziti ki, melyek a rendjelek és érmek rajzain kivül még a rendi egyenruhákat is adják. E munka szerzői Heyer von Rosenfeld és Hugo Gerard Ströhl, ki az előbbi halála után az uj kiadást előkészitette. A második munka Ströhl Oesterreichisch-Ungarische Wappenrolle müve, melynek régibb kiadásait annak idején folyóiratunk is ismertette. Azóta több tekintetben változások történtek, igy változtak a főherczegi czimerek, a német lovagrend nagy mesterének czímere stb., továbbá változások történtek a zászlók és jelző zászlók használatában is. E változások tették okadatolttá az uj kiadást, melynek szövegét 23 szines és fekete nyomásu tábla kiséri. E táblák közé azonban teljesen felesleges volt szerzőnek felvenni azt, a mely Ausztria úgynevezett nagy birodalmi czimerét ábrázolja, s melyet szerző azon czimer után ad, melyet 1836-ban I. Ferdinánd császár állapitott meg, s mely e birodalmi czimert kétfejü koronás sas mellén ábrázolja. E birodalmi nagy czimeren a magyar szent korona országainak és melléktartományainak czimerei is láthatók a pajzs jobb felső sarkában. E közjogilag teljesen téves czimernek szines reprodukcziója már csak azért is fölösleges volt, mert a szerző maga is elismeri a szövegben, hogy e czimer 1866 óta, ha nincs is hivatalosan megszüntetve, hallgatagon használaton kivül helyeztetett, s igy untig elég lett volna a szövegben adott fekete rajz is. Ettől eltekintve a munkát melegen ajánlhatjuk az érdeklődők figyelmébe. A két munka a kiadó bécsi czég utján (I Maximilianstrasse 9.) szerezhető meg, az elsőnek ára 9 frt, az utóbbinak 18 frt.
Jahrbuch der k. k. Heraldischen Gesellschaft «Adler». Új sorozat, VIII. kötet Bécs, 1898. 4-rét, 6 táblával és 14 szövegképpel. (Ára 8 frt.)
Az osztrák heraldikai társaság mult évi évkönyve bátran megjelenhetett volna magyarul, a magyar heraldikai és genealogiai társulat kiadásában, mert elejétől végig magyar tárgyu czikkeket tartalmaz, magyar szakférfiak tollából. Csak két dolgozat van benne. Az első Thallóczy Lajos nagybecsű munkája: Die Geschichte der Grafen von Blagay, a Monumenta Hungarić Historica XXVIII. kötetében látott először világot magyar nyelven; a német kiadás innen van fordítva; de miután a bevezetés szerint az eredetinek némely hiányai ki vannak benne igazitva, teljesebb az első, magyar kiadásnál. A jeles dolgozat magyar kiadását már elegendőkép méltányolták a szakfolyóiratok, fölösleges lenne itt a kiérdemelt dicséreteket megismételni. Tizennégy pecsétábra emeli a munka értékét. A második czikk Wertner Móré, folytatása egy már az 1894. évi folyamban megkezdett sorozatnak, melyben a nem egészen szabatos «Ausländische Geschlechter in Ungarn» czim alatt idegenből beszármazott, (tehát idegen eredetü, de korántsem külföldi) családaink történetével foglalkozik: a Hunyadiakéval, a Gutkeled nemzetségbeli Báthoryakéval, a Bogát-Radván nb. Rákóczyakéval s a Buzád-Hahold nb. Alsó-Lendvai Bánfiakéval. Mindenik rész egy-egy tökéletes genealogiai monografia, olyan, aminők Wertner tollából szoktak folyni. Kivánatos lenne, hogy a jeles munka magyar nyelven is napvilágot látna.
V. E.
Dr. Mihályi János «Máramarosi diplomák a XIV és XV. századból»
czimü munkára hirdet előfizetést, melyben az 1300–1500. évek közt kelt azon 350 drb. oklevelet kivánja közzétenni, melyeket Máramarosra vonatkozólag évek hosszu során át gyüjtött. Mint az előfizetési felhivásból kitünik, az oklevéltár egyidejüleg kétféle kiadásban fog megjelenni, az egyik magyar, a másik román nyelven irt bő kivonattal kiséri az oklevelek szövegét, hogy azok tartalmát lényeges részében olyanok is megérthessék, kik a latin nyelvben kevesebb jártassággal birnak. A gyüjtemény nemcsak bő és érdekes anyagot igér a vármegye monográfiája történeti részéhez, hanem annak egy kötetét kivánja képezni, módot nyujtván, «hogy az ősöknek Magyarország legdicsőbb korszaka alatt viselt dolgairól első és hiteles forrásból t. i. egykoru, hivatalos oklevelekből mindenki ismeretet szerezhessen». A vármegye levéltárában lévő adatok alapján fel lesznek e munkában tüntetve azon családok is, kik nemességüket utóbb szerezték, s a mult század végéig igazolták. A gyüjtemény nagy nyolczadrétü 45–50 nyomatott ivből álló kötetet fog képezni. A megrendelés vagy az előfizetési pénz, – füzött példány után 5 frt, félbőr kötésü példány után 6 frt – 1900 január végéig dr. Mihályi Jánoshoz Máramaros-Szigetre küldendő. A munka az 1900. év folyamán fog megjelenni.
1900
1900-1
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság 1900-ban.
ALAPSZABÁLYOK.
I. A társaság neve és czélja.
1. §. A társaság neve: «Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság». – Székhelye: Budapest.
2. §. Czélja: a magyar történelem társtudományainak, úgymint: a Heraldika, Diplomatika, Palćographia, Sphragistika és Genealogia – valamint a magyar családok történetének okleveles alapon való művelése és terjesztése.
II. A társaság tagjai.
3. §. A társaságot a) az alapító, b) a pártoló, és c) az évdíjas tagok alkotják.
4. §. Az alapító tagok háromfélék, úgymint: a) azok, kik a társaság czéljaihoz 100 osztr. ért. forinttal, b) azok, kik 200 o. é. forint alapítványnyal járulnak, c) az örökös alapítók. Örökös alapítványt tevők azok, kik legkevesebb 500 o. é. frt-nyi alapítványt tesznek. Ezen c) alatti alapítványok joga az alapítók egyenes fiutódaira is átszáll elsőszülöttségi jogon.
Az alapítványok készpénzben, vagy bizonyos lejárati hatátridő alatt beváltandó és biztosítékkal bíró kötelezvényben, vagy pedig legkevesebb 5 száztólit tisztán jövedelmező, jóhitelű értékpapirosokban fizetendő be.
5. §. Pártoló taggá választható, a társaság egy tagja által ajánlott, társaságunk czélját kedvelő minden nő vagy férfi, ki magát aláírás által kötelezi, hogy tíz egymásután következő éven át a társaság pénztárába Budapesten évenkint tíz forint tagdíjat befizet.
6. §. Évdíjas taggá választható az előbbi módozatok szerint az, ki magát aláírás által kötelezi, hogy öt egymásután következő éven át a társaság pénztárába Budapesten évenkint 5 forint tagdíjat befizet.
7. §. A pártoló és évdíjas tagok kötelezettsége az említett 10., illetőleg 5 év elmúlta után is fenmarad, ha kilépési szándékukat az utolsó év letelte előtt a titkárnál be nem jelentik.
III. A társaság tisztviselői.
8. §. A társaság egy tiszteletbeli elnököt választ életfogytiglan.
9. §. A társaság elnöksége egy elnökből és két másodelnökből áll.
Az elnökök a társaságot a hatóságok és mások irányában képviselik; a gyűléseken és űléseken első sorban az elnök, másodsorban a másodelnökök elnökölnek és jogukban áll, ha a társaság érdekei kívánják, rendkívüli űléseket is hirdetni. A rendkívüli űlések napja egy héttel előbb közhírré teendő. A tagok egyenlő szavazata esetében döntő szavazattal bír az elnök.
10. §. Mindenik elnöknek jogában áll a társaság pénztárát bármikor megvizsgálni.
11. §. A társaság titkára az űléseken és gyűléseken előadói tisztet végez; a határozatokat végrehajtja; a jegyzőkönyvet vezeti, a társaság levelezéseit végzi, könyvkiadásaira, valamint az irattárra felügyel.
A társaság anyagi helyzetének javúltával külön könyv- és levéltárnokra is lesz szükség.
12. §. A társaság jegyzője mindenben a titkár segítéségre van, és akadályoztatása esetében őt helyettesíti.
13. §. A pénztárnok a társaság vagyonát híven és pontosan kezeli, a pénztár pénztár állapotáról az űléseken jelentést tesz. Pénzt az igazgató választmány határozata alapján az elnök vagy másodelnök és a titkár által együttesen aláírt utalványokra szolgáltat ki; az évi nagygyűlésen pedig részletes kimutatást terjeszt elő. A pénztárnok évi számadásának megvizsgálásáról az igazgató-választmány intézkedik.
Rendkívüli esetekben az elnök vagy másodelnök saját határozatából is utalványozhat 100 frtig terjedő összeget, a legközelebbi űlés jóváhagyása reményében.
A pénztárnok az elnök vagy másodelnöknek pénztár-vizsgálati szándokát mindenkor tartozik teljesíteni.
14. §. A társaság folyóiratának szerkesztőjét, és a szerkesztőtársat az igazgató választmány bízza meg a szerkesztői teendőkkel.
15. §. Az ügyész a társaság jogait védi, és a hátralékos díjakat behajtja.
16. §. A társaság összes tisztviselői, hivataluk tartama alatt, minden tekintetben olyan szavazati joggal bírnak, mint az igazgató tagok.
IV. Az igazgató választmány.
17. §. Negyven tagból áll, kik az első alakuláskor a társaság tagjai között lévő, és a 2. §-ban megnevezett tudományszakok terén jeles munkálkodásuk által kitüntek közül szavazattöbbséggel választatnak.
18. §. Az igazgató választmány később maga-magát egészíti ki akként, hogy a megüresedett igazgató tagságra évenként legalább két igazgató tag által írásban ajánlott új igazgató tagot választ, kik a levelező tagok érdemesebbjeiből is választhatók. Ha az igazgató választmány szükségét látja, az igazgató tagok számát hatvanra is felemelheti az ezen §-ban említett választási mód szerint.
19. §. Az igazgató tagságra az ajánlatok az évi nagygyűlés előtt való ülés megelőző napjáig adandók be a titkári hivatalnál. A következő választmányi űlésen az ajánlatok felbontatnak, és a választmányi űlésen jelenlevő igazgató tagok egyszerű szótöbbségével, titkos szavazás által ejtetik meg a választás.
20. §. Az igazgató választmány évenkint legalább négy nyilvános választmányi űlést és egy nagygyűlést tart, melyen a Budapesten levő igazgató és levelező tagoknak kötelességük megjelenni.
21. §. Az igazgató tagok az elnökök egyikének vezérlete alatt ezen választmányi űléseken igazgatják a társaság ügyeit; meghatározzák a tisztviselők díjait, a kiadványokat, az azokra fordítandó összegeket, az évi nagygyűlés tárgyait és napját. A társaság vagyonának biztos kezeléséről gondoskodnak. A társaság kiadványainak szerkesztésével megbízzák az igazgató vagy levelező tagok valamelyikét. A számadások megvizsgálására bizottságokat neveznek ki.
22. §. Az igazgató választmány a 19., illetőleg a 18. §-ban meghatározott módozatok szerint korlátlan számó levelező tagokat választ a 2. §-ban említett tudományok művelése terén érdemeket szerzett férfiak sorából, ha azok a társaságnak különben is tagjai. Levelező taggá csak az lehet megválasztva, ki a választó ülésen jelenlevő igazgató és levelező tagok két harmad szavazattöbbségét nyerte el.
Levelező taggá a hazai történelem iránt érdekeltséget tanúsító külföldi tudósok is választhatók. A külföldi tagok megválasztásához azonban a m. kir. belügyministerium jóváhagyása kérendő ki.
23. §. A levelező tagoknak a társaság minden űlésében és gyűlésében székök és tanácskozási joguk van, de szavazattal csak a levelező tagok és a tiszteletbeli tagok, a pénztárnok és az ügyész választásánál és a nagygyűlésen bírnak, kivévén, ha valamelyik a tisztikarba választatott.
24. §. A tudomány-pártoló hazafiak sorából tiszteletbeli tagok is választhatók a társaság dísze- és javára. Ezeknek minden űlésen székök és tanácskozási joguk van.
25. §. A választmányi űléseken jelenlevő igazgató tagok egyszerű szótöbbséggel titkos szavazás útján választják az igazgató és levelező tagok sorából a társaság titkárát, jegyzőjét (és esetleg a könyv- és levéltárnokot), és rendes kiadványának szerkesztőit, mindenkor öt évi időtartamra. A renden kívüli kiadványok szerkesztésével megbízott szerkesztők ugyanoly módozattal választatnak, de megbízatásuk minden ily kiadvány megjelenésével megszűnik.
A pénztárnok és ügyész a társaság bármelyik tagja közül választható az űlésen jelenlevő igazgató és levelező tagok egyszerű szótöbbsége által.
26. §. A társaság elnökei, igazgatói, tiszteleti és levelező tagjai feljogosíttatnak a «Magyar Heraldikai és Genealogiai ársaság» – elnöke, másodelnöke, – igazgató tagja, tiszteletbeli tagja, – levelező tagja czímmel nyilvánosan is élni.
V. A társaság űlései és nagygyűlése.
27. §. A társaság minden évben egy nagygyűlést és legkevesebb négy igazgató választmányi űlést tart. A választmányi űlések határnapjai az ügyrendben lesznek megállapítva. Az űlések jegyzőkönyvei az elnöklő, a jegyzőkönyvet vezető és az elnök által e czélra felkért két választmányi tag aláírásai által hitelesíttetnek.
28. §. Az igazgató választmány űlésein az igazgató és a levelező tagok kötelessége a társaság szakába vágó felolvasásokat tartani; okleveleket, műtárgyakat bemutatni, azokról akár írásban, akár élőszóval értekezni; az űlésekre eljárni; az ügyek vitelében az űléseken kívül is munkás részt venni. Ezen kívül jogukban áll a társaság ügyeit illető indítványokat tenni.
29. §. Az űléseken mint vendég, a társaság oly tagja is tarthat felolvasást, ki nem tartozik az igazgató vagy levelező tagok sorába, de ezeknek értekezésöket előbb be kell nyújtani az igazgató választmánynak, és ez, vagy pedig valamelyik elnök, előbb kiadja bírálatra egy igazgató vagy levelező tagnak, és csak ennek ajánlatára olvasható fel.
30. §. Az űlések végén a társaság belügyeinek tárgyalására zárt űlést kérhet bármelyik igazgató vagy levelező tag. Az elnök ez esetben a közönséget távozásra kéri fel, miután a zárt ülésben csak az igazgató, levelező és tiszteletbeli tagok és a tisztviselők vehetnek részt.
31. §. Az évi nagygyűlés napját és a felolvasás tárgyát mindenkor az évnek első választmányi űlésén döntik el az igazgató tagok. Ezen nagygyűlésen választják meg az elnököt és másodelnököket, mindenkor öt évi időközre, titkos szavazás útján, a társaságnak a gyűlésen jelenlevő összes tagjai, úgymint az igazgató, levelező, tiszteletbeli, alapító, pártoló és évdíjas tagok, egyszerű szótöbbséggel. Elnökké vagy másodelnökké azonban csak valamelyik igazgató tag választható.
32. §. Hogy a választmányi űlés határozatképes legyen, az elnökön kívül legkevesebb hat igazgató tag jelenléte szükséges. Tisztviselők választására legkevesebb tizenkét, választásra jogosúlt tagnak kell jelen lenni. A nagygyűlés választóképessége legkevesebb húsz társasági tag jelenlététől függ. Ha nem gyűlnék ennyi össze, a választás megejtése végett újabb határnapra tűzetik ki közgyűlés, melyben aztán a jelenlevők szavazattöbbsége dönt.
VI. A társaság kiadványai.
33. §. A társaság a 2. §-ban elősorolt tudományágak művelése, fejlesztése és terjesztése czéljából egy – rendes időközönként megjelenő – folyóiratot alapít. A folyóirat irányát, ívszámát, és rendes megjelenési idejét az igazgató választmány állapítja meg.
34. §. Ezen folyóirat a társaság hivatalos közlönye, mely a tudományos czikkeken kívül értesítést hoz a társaság ügyeiről, űléseiről és általában figyelemmel kíséri a többször említett tudományágak mozgalmait. Munkatársai a társaság igazgató és levelező tagjai; de megfelelő szakközleményeket szívesen fogad a társaság többi tagjaitól, valamint idegenektől is.
35. §. Ezen kívül a társaság időközönként egy, a magyar nemes családok származási rendjét nyilvántartó, és azok történetét csakis okleveles alapon tárgyaló zsebkönyvet ad ki. Ezen nemzedékrendi zsebkönyv szerkesztőjét az igazgató választmány választja.
36. §. A társaság ezen kívül, ha vagyoni állása engedi, a 2. §-ban megnevezett szakokba vágó önálló történelmi munkákat, valamint oklevélgyűjteményeket is adhat ki. Ezen utóbbiakat különösen családok, vármegyék, vagy városok szerint csoportosítva.
37. §. A társaság egyes családok megbizásából elfogadhatja okleveleik sajtó alá rendezését és azok történetének megírását. ezenféle munkával egy vagy több, vállalkozni kész igazgató vagy levelező tagot bíz meg az igazgató választmány.
38. §. A társaság folyóiratát a társaság minden tagja évdíja fejében ingyen kapja. A 200 forintos alapítók és a pártoló tagok ezen kivül a nemzedékrendi zsebkönyvet is ingyen kapják. Az örök alapítványt tevők és az igazgató választmányi tagok a társaság minden tulajdon kiadványára igényt tarthatnak.
VII. A társaság vagyona.
39. §. A társaság vagyonát képezik a 3. §. és 4. §-ban meghatározott alapítványok, melyek biztosan elhelyeztetvén, kamatoztatnak. Az alapítványok képezvén a törzsvagyont, ezeket elkölteni nem szabad.
40. §. A társaság bevételeit képezik az alapítványok kamatai, a tagdíjak, a kiadványok jövedelmei és az egyes adományok. A társaság ezen összegekből fedezi kiadásait.
41. §. A jövedelemből megtakarított összegek, valamint a lelkes ügybarátok által a társaság számára adandó adományok és hagyományok (a mennyiben alapítványi természettel nem bírnának), az igazgató választmány által tőkésítendők. Az ilyen tőkék azonban az alapítványok természetével nem bírnak, és kivételes esetekben az igazgató választmány rendeletéből, részben a társaság pénzbeli kiadásainak fedezésére fordíthatók.
42. §. A társaság vagyonát képeznék még a részére gyűjtött és adományozott könyvek, oklevelek, iratok, műtárgyak és régiségek. Ezek egyelőre a Magyar Tudományos Akadémia- vagy a Nemzeti Muzeumban helyezendők el, az igazgató választmány rendeletéhez képest.
VIII. A társaság jövője.
43. §. Ha a társaság vagyona idővel a nemzet és egyesek áldozatkészségéből, valamint a megtakarításokból annyira szaporodnék, hogy szükségkép a fokozottabb kiadásoknak is képes volna megfelelni, akkor működési körét kitágítja.
IX. Az alapszabályok változtatása.
44. §. Az alapszabályok módosítása csak egy, ezen czélra két héttel előre hirdetett választmányi ülésen történhetik, a jelenlevő igazgató és levelező tagok kétharmad szótöbbségével. Hogy e tekintetben érvényes határozatot hozhassanak, tekintet nélkül a megjelent levelező tagok számára, legkevesebb tíz igazgató tag jelenléte szükséges. Az alapszabályok váltotatott részei esetről esetre a m. kir. belügyminiszteriumhoz terjesztendők fel, jóváhagyás végett.
X. A társaság esetleges feloszlása.
45. §. A társaság feloszlása csak azon esetben történhetik meg, ha egy ezen czélből egy hónappal előre hirdetett közgyűlés a jelenlevő igazgató és levelező tagok két harmad szótöbbségével a feloszlást elhatározza. Hogy e tekintetben érvényes határozatot hozhassanak, tekintet nélkül a megjelent levelező tagok számára, legalább tizenhat igazgató tag jelenléte szükséges.
46. §. A nem remélt feloszlás esetében a társaság összes vagyonának örököse első sorban a «Magyar Történelmi Társulat», másod sorban a «Magyar Tudományos Akadémia». Ez esetben ezen örökösök az összes vagyont a «Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Alapítványa» czímén tőkésíteni tartoznak, és annak jövedelmeit kamatait, kizárólag csak a 2. §-ban említett tudományszakok művelésére fordíthatják. A feloszlás esetében hozandó közgyűlési határozatok azonban foganatosítás előtt a m. kir. belügyminiszteriumhoz felterjesztendők.
47. §. A társaság alapszabályai megerősítés végett a m. kir. belügyminiszteriumhoz terjesztendők fel. Az esetben, ha az alapszabáyokban meghatározott czélt és eljárást, illetőleg hatáskörét meg nem tartja, a kir. kormány által, a mennyiben további működésének folytatása által az állam, vagy az egyleti tagok vagyoni értéke veszélyeztetnék, haladéktalanul felfüggesztetik, s a felfüggesztés után elrendelendő szabályos vizsgálat eredményéhez képest végleg fel is oszlattatik, vagy esetleg az alapszabályok legpontosabb megtartására különbeni feloszlatás terhe alatt köteleztetik.
IGAZGATÓSÁG.
I. Elnökség és tisztviselők.
ELNÖK:
Báró RADVÁNSZKY BÉLA.
Negyedízben megválasztatott 1897 deczember 11-én.
MÁSODELNÖKÖK:
Dr. FEJÉRPATAKY LÁSZLÓ.
Megválasztatott 1898 deczember 16-án.
Betöltetlen.
TITKÁR:
Dr. SCHÖNHERR GYULA.
Megválasztatott 1898 február 26-án.
JEGYZŐ:
Dr. ÁLDÁSY ANTAL.
Megválasztatott 1899 JANUÁR 26-án.
ÜGYÉSZ:
Dr. FEJÉRPATAKY KÁLMÁN.
Megválasztatott 1896 november 26-án.
A TURUL SZERKESZTŐJE:
Dr. SCHÖNHERR GYULA
Megválasztatott 1897 február 27-én.
PÉNZTÁRNOK:
TÓTH ÁRPÁD.
Megválasztatott 1892 október 6-án.
II. Igazgató-választmány.
Gróf Apponyi Sándor. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Dr. Áldásy Antal. Megválasztatott 1896 november 26-án.
Barabás Samu. Megválasztatott 1892 november 24-én.
Gróf Bánffy György. Megválasztatott 1883 február 25-én.
5 Idősb Bánó József. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Békefi Remig. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Berzevicy Edmund. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Boncz Ödön. Megválasztatott 1892 november 24-én.
Borovszky Samu. Megválasztatott 1897 november 27-én.
10 Bunyitay Vincze. Megválasztatott 1888 szeptember 27-én.
Dr. Csánki Dezső. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Csoma József. Megválasztatott 1887 november 24-én.
Csontosi János. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Id. Daniel Gábor. Megválasztatott 1899 november 30-án.
15 Dr. Dézsi Lajos. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Emőkei Emich Gusztáv. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Fejérpataky László. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Fraknói Vilmos. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Géresi Kálmán. Megválasztatott 1885 april 30-án.
20 Dr. Hajnik Imre. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Illésy János. Megválasztatott 1894 november 29-én.
Kammerer Ernő. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Karácsonyi János. Megválasztatott 1890 november 27-én.
Dr. Károlyi Árpád. Megválasztatott 1885 april 30-án.
25 Baczkamadarasi Kis Bálint. Megválasztatott 1893 november 30.
Dr. Komáromy András. Megválasztatott 1887 november 24-én.
Kőváry László. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Lehoczky Tivadar. Megválasztatott 1887 november 24-én.
Makay Dezső. Megválasztatott 1894 november 29-én.
30 Báró Mednyánszky Dénes. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Nagy Gyula. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Némethy Lajos. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Báró Nyáry Jenő. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Szerémi herczeg Odescalchi Arhur. Megválasztatott 1883 február 25.
35 Dr. Ortvai Tivadar. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Lovag Óváry Lipót. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Pauler Gyula. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Petrovay György. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Pettkó Béla. Megválasztatott 1895 november 28-án.
40 Pór Antal. Megválasztatott 1890 november 27-én.
Báró Prónay Dezső. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Báró Radvánszky Béla. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Ifj. Reissig Ede. Megválasztatott 1899 november 30-ám-
Dr. Schönherr Gyula. Megválasztatott 1891 november 26-án.
45 Soós Elemér. Megválasztatott 1898 november 24-én.
Széll Farkas. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Dr. Szendrei János. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Szent-Ivány Zoltán. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Szentkláray Jenő. Megválasztatott 1883 február 25-én.
50 Idősb Szinnyei József. Megválasztatott február 25-én.
Tagányi Károly. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Tallóczy Lajos. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Thaly Kálmán. Megválasztatott 1885 april 30-án.
Csekei Varjú Elemér. Megválasztatott 1899 november 30-án.
55 Dr. Wertner Mór. Megválasztatott 1891 november 26-án.
Dr. gróf Zichy Ágoston. Megválasztatott 1883 február 25-én.
Dr. Zsilinszky Mihály. Megválasztatott 1885 april 30-án.
*
Levelező tagok.
Doby Antal. Megválasztatott 1884 april 24-én.
Aszalói Kecskés Dezső. Megválasztatott 1888 szeptember 27-én.
Benedekfalvi Luby Károly. Megválasztatott 1884 april 24-én.
Dolhai és Petrovai Petrovay György. Megválasztatott 1896 nov. 26-án.
A TÁRSASÁG TAGJAI.
a) Alapító tagok.
I. 500 forintos alapítványnyal:
† Gróf Andrássy Manó.
Gróf Batthyány Géza. Budapest.
Báró Prónay Dezső. Budapest.
Báró Radvánszky Béla. Sajó-Kaza.
5 Liptószentiváni Szent-Ivány Zoltán. Budapest.
II. 200 forintos alapítványnyal:
Árvai közbirtokossági uradalom igazgatósága: Árva-Váralja.
Báró Atzél Béla. Budapest.
Gróf Bánffy György. Budapest.
10 Gróf Berchtold Richárd. Nagy-Oroszi.
† Gróf Csáky László
Gróf Csekonics Endre. Zsombolya.
† Gróf Cziráky János.
Gróf Dessewffy Aurél. Budapest.
15 Gróf Erdődy Rudolf. Novimarof.
Gróf Esterházy Ferencz. Devecser.
Gróf Festetich-könyvtár. Keszthely.
Báró Inkey Imre. Berlin.
† Ipolyi Arnold.
20 † Gróf Károlyi Gyula.
Gróf Károlyi László. Budapest.
Gróf Károlyi Tibor. Budapest.
Lipóczi Keczer Miklós. Kassa.
† Lanfranconi Grazioso Enea.
25 Gróf Majláth György. Zavar.
Mocsonyi Jenő. Budapest.
Mocsonyi Sándor. Budapest.
Báró Nyáry Béla. Pozsony.
Szerémi herczeg Odescalchi Arthur. Skiczó, u. p. Kis-Tapolcsa.
30 Szerémi herczeg Odescalchi Gyuláné szül. gróf Degenfeld Anna. Budapest.
Dr. báró Prónay S. Gábor. Acsa.
† Báró Radák Ádám.
Báró Révay Gyula. Kis-selmecz, u. p. Szucsány.
Sigmund Ákos. Kolozsvár.
35 Simonyi és Varsányi Simonyi Kálmán. Erdő-Tárcsa, u. p. Aszód.
† Gróf Sztáray Antal.
† Gróf Tisza Lajos.
† Idősb. báró Vay Miklós.
Gróf Vigyázó Ferencz. Budapest.
40 Gróf Wass Jenő. Czege.
Gróf Zselénski Róbert. Temes-Ujfalu.
III. 100 forintos alapítványnyal:
Gróf Apponyi Sándor. Lengyel.
Babics József. Zsombolya.
Balásházy Bertalan. Kődombpuszta, u. p. Henczida.
45 † Báró Bánffy Ádám.
Bay Gábor és neje sz. Ormos Katalin.
Bay Ilona, Debreczen.
Beöthy Ákos. Budapest.
† Báró Bésán N. János.
50 Gróf Bethlen Istvánné szül. gróf Teleki Ilona. Budapest.
Bezerédj Pál. Szegszárd.
Burchard-Bélaváry Konrád. Bpest.
Csapó Vilmos. Tengelicz, u. p. Gindly-család.
Gróf Cziráky Antal. Lovas-Berény.
55 Gróf Esterházy János. Kolozsvár.
Jeszenszky Béla. Temesvár.
Komlóssy Arthur. Debreczen.
Gróf Kuún Géza. Maros-Németi, u. p. Déva.
60 Báró Mednyánszky Dénes. Bécs.
† Kellemesi Melczer István.
† Alsó-Szopori Nagy Imre.
† Báró Nyáry Albert.
Báró Nyáry Jenő. Budapest.
65 † Ormós Zsigmond.
Gróf Pálffy-Daun Vilmos, teanoi herczeg. Stübing.
Pettkó Béla. Budapest.
Sopron vármegye közönsége.
Szilassy Aladár. Budapest.
70 Szontágh Pál. Horpács, u. p. Nagy-Oroszi.
Gróf Teleki Géza. Budapest.
Tisza Kálmánné, szül. Dégenfeld Ilona. Budapest.
Gróf Zichy N. János. Budapest.
b) Pártoló és évdíjas tagok.
(A pártoló tagok csillaggal vannak az évdíjasoktól megkülönböztetve.)
Ajkay Béla. Kisfalud-Miháli.
*Gróf Almássy Dénesné. Gyula.
*Báró Ambrózy István. Malonya.
Ambrózy Nándor. Sátoralja-Ujhely.
5 Dr. Andrásovics Béla. Budapest.
*Gróf Andrássy Géza. Betlér.
*Gróf Andrássy Gyula. Budapest.
*Gróf Andrássy Tivadar. Budapest.
*Báró Apor István. Aporfalva, u. p. Dicső-Szent-Márton.
10 Andreánszky Antal. Budapest.
Dr. Áldásy Antal. Budapest.
Baán Elemér. Körmöczbánya.
Babics József. Zsombolya.
Szentkatolnai Bakk Endre. Vizakna.
Dr. Ballagi Aladár. Budapest.
Barabás Samu. Budapest.
15 Bődi Balogh Gyula. Szombathely.
Barabás Samu. Budapest.
*Baranyay Mária. Budapest.
Barlanghy Árpád. Temesvár.
*Baross Károly. Budapest.
20 Baróti Lajos. Budapest.
*Gróf Batthyány Lajos. Ikervár.
Ludányi Bay Ferencz. Jász-Kisér.
*Ludányi Bay István. Debreczen.
*Idősb Bánó József. Budapest.
25 Bárczay Elemér. Tisza-Roff.
Komoróczi és Szentandrási Bencsik István. Király-Helmecz.
*Beniczky Ádám. Zsámbok, u. p. Tura.
*Beniczky Elemér. Heves-Csehi.
*Beniczky Ferencz. Budapest.
30 *Beniczky Géza. Homok, u. p. Tisza-Földvár.
Beniczky Kálmán. Turócz-Szent-Márton.
*Benke Gyula. Budapest.
Gróf Benyovszky Rezső. Alsó-Tengelicz.
*Berczik Árpád. Budapest.
35 Berczik Gyula. Budapest.
Bernáth Győző. Magyar-Jesztreb, u. p. Czéka.
Berseny Béla. Eperjes.
Berzeviczy Edmund. Berzevicze.
*Gróf Bethlen Bálint. Gyéres.
40 *Dr. Bezerédj Viktor. Budapest.
Bécsi nm. kir. testőrségi könyvtár.
*Béldi István. Marosvásárhely.
Dr. Békefi Remig. Budapest.
Bolgár Emil. Pozsony.
45 Dr. Boncz Ödön. Budapest.
*Bornemisza Ádám. Budapest.
Dr. Borovszky Samu. Budapest.
Borsay Jenő. Piros.
Bosnyák László. Kaposvár.
50 Bothfalvi Both Tamás. Eperjes.
*Botka Béla. Bánlak.
Bölöni László. Bánfi-Hunyad.
Budapesti egyetem tört. szemináriuma.
Budapesti kegyesrendiek főgymnasiuma.
55 Bunyitay Vincze. Nagy-Várad.
Buzinkay Gyula. Budapest.
Felsőpulyai Bük Géza. Csík-Gyimes-Bükk.
Csatay Gyula. Debreczen.
Csausz Lajos. Gyula.
60 *Gróf Csáky Albin. Budapest.
*Gróf Csáky Ödön. Főrév.
Dr. Csánki Dezső. Budapest.
K. Császár Ferencz. Budapest.
*özv. Csergheő Gézáné. Budapest.
65 Csernátony Gyula. Besztercze.
Csernovics Diodor. Arad.
Dr. Csiky Viktor. Kolozsvár.
*Báró Csollich Géza. Budapest.
*Csoma József. Devecser, u. p. Forró-Encs.
70 Csontosi János. Budapest.
Eördöghfalvi Csuha Malva. Császlócz, u. p. Ungvár.
*Gróf Cziráky Béla. Dénesfa, u. p. Czirák.
Királydaróczi Daróczy Zoltán. Paks.
Vargyasi Daniel Gábor. Budapest.
75 *Szamosujvári Dániel László. Ó-Lécz, u. p. Szerb-Bóka.
Dedek Crescens Lajos. Budapest.
Deési kaszinó-egylet.
*Gróf Degenfeld Gusztáv. Téglás.
*Gróf Degenfeld József. Debreczen.
80 *Gróf Degenfeld Lajos. Szirák.
*Gróf Degenfeld Sándor. Erdőszáda.
Dely Imre. P.-Peres, u. p. Furta.
Dr. Demjanovich Emil. Budapest.
*Dessewffy Arisztid. Budapest.
85 Délmagyarországi rég. és tört. egylet. Temesvár.
Dr. Dézsi Lajos. Budapest.
Doby Antal. Homonna.
Dókus Gyula. Sátoralja-Ujhely.
Domahidy Viktor. Budapest.
90 Dorgó Albert. Kolozsvár.
*Dőry Jenő. Dombovár.
*Dráveczky Gyula. Ér-Mihályfalva.
Dudás Gyula. Zombor.
* Báró Duka Géza. Kádár, u. p. Rittberg.
95 *Dr. Duka László. Nagy-Becskerek.
*Br. Edelsheim-Gyulay Lipót. Brezovicza, u. p. Zágráb.
*Pazonyi Elek Gusztáv. Budapest.
Elek Salamon. Szolnok.
*Emőkei Emich Gusztáv. Budapest.
100 *Vásárosnáményi Eötvös Jenő. Vásáros-Námény.
Eperjesi Széchenyi kör.
*Gróf Erdődy Ferencz. Galgócz.
Gróf Erdődy Imréné szül. gróf Migazzi Irma. Galgócz.
Gróf Esterházy Kálmán. Budapest.
105 *Gróf Esterházy Miguel. Kolozsvár.
*Gróf Esterházy Mihály. Cseklész.
*Gróf Esterházy Miklós Móricz. Budapest.
*Gróf Esterházy Móricz. Pápa.
Herczeg Esterházy-könyvtár. Kismarton.
110 Dr. Esztegár László. Budapest.
Esztergomi főegyházmegyei könyvtár.
Éble Gábor. Budapest.
Fáy Béla. Dédács, u. p. Piski.
*Fáy István. Puszta-Szemszúró, u. p. Batka.
115 *Fáy László. Nyustya.
Báró Feilitzsch Bertold. Nyiregyháza.
Fejér Ignácz. Sirok.
Dr. Fejérpataky Kálmán. Budapest.
Dr. Fejérpataky László. Budapest.
120 Fekete Albert. Alsó-Mislye, u. p. Zsadány.
Fest Lajos. Eperjes.
*Gróf Festetich Andor. Szeleste.
Fiáth Imre. Kajtor, u. p. Seregélyes.
Fiáth István. Nagy-Hantos.
125 Gróf Forgách László. Mándok.
Dr. Fraknói Vilmos. Róma.
Füzi Füzy Sándor. Lemes.
*Gyulai Gaál István. Budapest.
Gachal Sándor. Budapest.
130 Gerold és társa. Bécs.
Dr. Géczy Dezső. Budapest.
Géresi Kálmán. Debreczen.
Ghyczy Imre. Csendes-puszta, u. p. Nagy-Lapás.
Gombos Kálmán. Kismarton.
135 Bilkei Gorzó László. Ujvidék.
Bilkei Gorzó Nándor. Gyoma.
Gózony Oszkár. Budapest.
*Gömöry Oszkár. Budapest.
Graenzenstein Béla. Budapest.
140 Gyarmathy Sándor. Budapest.
Dr. Gyárfás Tihamér. Brassó.
Br. Győrffy Pál. Szilágy-Kraszna.
Báró Győrffy Samu. Budapest.
Nádudvari Győry Árpád. Bécs.
145 Gyulay Kálmán. Kerepes.
Dr. Hajnik Imre. Budapest.
*Hajós József. Budapest.
Halmágyi Sándor. Budapest.
Dr. Hampel József. Budapest.
150 Harmos Gábor. Budapest.
Harmos János. Szécsény, Nógrádm.
Hattyúfy Dezső. Székesfejérvár.
Herdry József. Alsó-Láncz, u. p. Buzita.
Hedry Lőrincz. Kassa.
155 Zendrei és Gerendei Hegedűs Ferencz. Jász-Kisér.
Ó-moraviczai ifj. Heinrich Ferencz. Budapest.
*Heley János. Budapest.
Tiszabeői Hellebronth Antal. Bécs.
Tiszabeői Hellebront Géza. P.-Gyenda, u. p. Tisza-Roff.
160 Hets Ödön. Budapest.
Hodinka Antal. Bécs.
Hódy Imre Ferencz. Budapest.
Hont-vármegyei múzeum-társaság. Ipolyság.
Horváth Emil. Budapest.
165 Horváth Sándor. Budapest.
*Huszár Béla. Balogh, u. p. Balassa-Gyarmat.
*Báró Huszár Károly. Abafája, u. p. Szász-Régen.
*Ibrányi és Vajai Ibrányi László. Suliguli.
*Nagyilosvai Ilosvay Aladár. Nyir-Meggyes, u. p. Mátészalka.
170 Nagyilosvai Ilosvay Bálint. Budapest.
Nagyilosvai Ilosvay Endre. Máté-Szalka.
Dr. Illésy János. Budapest.
Inkey László. Budapest.
*Kisdobronyi Isaák Dezső. Kis-Szekeres, u. p. Zsarolyán.
175 *Kisdobronyi Isaák István. Nagy-Rhéde.
Isépy István. Sátoralja-Ujhely.
*Ivády Tihamér. Budapest.
*Draskóczi és Ordánföldi Ivánka László. Budapest.
Jakabházy István. Deés.
180 Jalsoviczi Jalsoviczky Sándor. Budapest.
Jasztrabszky Kálmán. Ér-Endréd.
Jedlicska Pál. Felső-Diós, u. p. Szomolyán.
Jeszenszky Alajos. Nyitra.
Jeszenszky Lajos. Csejthe.
185 *Jékey Zsigmond. Géberjén, u. p. Győrtelek.
Juhász Zsigmond. Bécs.
*Ifj. Justh György. Neczpál.
Kalocsai érseki könyvtár.
Kammerer Ernő. Budapest.
190 Kandra Kabos. Eger.
Dr. Karácsonyi János. Nagyvárad.
*Gr. Karátsonyi Jenő. Budapest.
Kassai társalgási egylet.
Kazinczy Gábor. Kaposvár.
195 *Kazy József. Budapest.
Kállay Adolf. Budapest.
Kállay András. Nagy-Halász.
*Kállay Lipót. Budapest.
*Gróf Kállay Sándor. Budapest.
200 Dr. Károlyi Árpád. Bécs.
*Kecskeméti kaszinó.
Aszalói Kecskés Dezső. Ungvár.
*Fületinczi Kelcz Gyula. Zsitva-Ujfalu.
*Báró Kemény Gyula, Puszta-Kamarás, u. p. Mocs.
205 *Báró Kemény Kálmán. Vécs.
Kempelen Béla. Abauj-Szántó.
*Pázmándi Kempelen Imre. Székesfehérvár.
*Kölcsei Kende Péter. Ungvár.
*Dr. Kenessey Pongrácz. Veszprém.
210 Képviselőházi könyvtár. Budapest.
*Gróf Khuen-Héderváry Károly. Zágráb.
Kilián Frigyes. Budapest.
*Baczkmadarasi Kis Bálint. Magyar-Igen.
Kisfaludy Á. Béla. Budapest.
215 Kisfaludy László. Budapest.
Kiss Emil Károly. Baltavár.
*Nemeskéri Kiss Pál. Véghles.
Kollányi Ferencz. Budapest.
Kollár Jánosné szül. Szentmihályi Klementina. Pacsa.
220 Dr. Komáromy András. Budapest.
Komlósi Komlósy Béla. Bereg-Ilosva.
Dr. Konkoly Balázs. Komárom.
Korizmics Antal. Alexandria.
Kormos Béla. Szombathely.
225 *Ruszkai Kornis Ferencz. Debreczen.
Lovag Kotz József. Arad.
Berenczei és Járdánházi Kovács Jenő. Homok, u. p. Mikola.
Kovács Lőrincz. Nagybánya.
Kőszeghy Antal. Budapest.
230 Kőszeghy Sándor. Budapest.
*Kőváry László. Kolozsvár.
Krahl Ernő. Bécs.
Bállai Krémer Sámuel. Deés.
Kubinyi Ferencz. Kóvár.
235 *Kubinyi Hugó. Rózsahegy.
Ifj. Kubinyi Miklós. Árva-Váralja.
Dr. Küffer Béla. Budapest.
*Gróf Laszberg Rudolf. Győr.
Láng Mihály. Budapest.
240 Lehóczky Tivadar. Munkács.
Leleszi prépostság.
Leövey Sándor. Budapest.
Bilkei és Gorzói Lipcsey József. Budapest.
Bilkei és Gorzói Lipcsey Mór. Szolnok.
245 Lippich Gusztáv. Szolnok.
Kisfaludi Lipthay Kornél. Budapest.
*Olaszliszkai Liszkay Bálint. Nagy-Becskerek.
*Lónyay Géza. Som.
*Id. Lónyay Sándor. Beregszász.
250 Luby Károly. Nagy-Károly.
*Magyary-Kossa Géza. Budapest.
*Magyary-Kossa Sámuel. Tápió-Szt.-Márton, u. p. T.-Bicske.
Makay Dezső. Budapest.
Makay Emil. Temesvár.
255 Makkay József. Nagyvárad.
Malatinszky György. Vámos-Györk.
Bohuszlaviczi Malobiczky János. Budapest.
Meczner József. Korlát, u. p. Vizsoly.
*Dálnoki és Mezőmadarasi Medve Zoltán. Debreczen.
260 Melhard Gyula. Attala, u. p. Csoma.
Deményfalvi Meliorisz Béla. Eperjes.
*Meszleny Bencze. Velencze.
*Meszleny Pál. Velencze.
Apsai dr. Mihályi János. Máramaros-Sziget.
265 *Báró Miske Kálmán. Kőszeg.
Miskolczi ref. lyceum könyvtára.
Miskolczy Imréné. Budapest.
Miskolczy Jenő. Debreczen.
*Bocsári Mocsáry István. Vácz.
270 *Bocsári Mocsáry Sándor. Lapujtő.
*Mosonmegyei történelmi és régészeti egylet. Magyar-Óvár.
Nagy Géza. Budapest.
Tasnádi Nagy Gyula. Budapest.
Eözbéghi Nagy Ignácz. Puszta-Varjas, u. p. Böős.
275 Alsó-Szopori dr. Nagy Kálmán. Budapest.
Sz. Nagy Lajos. Budapest.
Nagyenyedi Bethlen-főiskola könyvtára.
Nagyiday Ferencz. Verbőcz, u. p. Tisza-Ujlak.
Nagyszebeni városi levéltár.
280 Nagyváradi közs. iskolai könyvtár.
Naláczi Ödön. Deés.
*Gróf Nádasdy Ferencz. Budapest.
*Nemzeti kaszinó könyvtára. Budapest.
Ifj. Nyéki Németh Imre. Székesfehérvár.
285 Németh Titus. Budapest.
Némethy Lajos. Esztergom.
*Báró Nyáry Béláné. Pozsony.
*Báró Nyáry Gyula. Pilis.
*Orczy Dezső. Budapest.
290 Orczy Zoltán. Budapest.
*Országh Lajos. Kis-telek, u. p. Magyar-Mecske.
Oroszlányi Oroszlány László. Miskolcz.
Országos levéltár. Budapest.
*Országos kaszinó. Budapest.
295 Dr. Ortvay Tivadar. Pozsony.
Ostffy Miklós. Ostffy-Asszonyfa.
Lovag Óváry Lipót. Budapest.
*Őrgróf Pallavicini Adolfné szül. Bárczay Anna. Kassa.
Őrgróf Pallavicini Ede. Budapest.
300 Pannonhalmi főapátság.
Páriz-Pápai Paraicz Gyula. Budapest.
*Budahegyi Pauer Leo. Budapest.
Dr. Pauler Gyula. Budapest.
*Paulovics József. Turócz-Szucsány.
305 Payzsos Andor. S.-A.-Ujhely.
Pálfiszegi Pálffy László. Pacsa.
Páll Albert. Ungvár.
Dr. Pászthor Bertalan. Eger.
Dr. Pázmány Zoltán. Kecskemét.
310 *Gróf Pejachevich Tódor. Eszék.
Peőcz Elek. Budapest.
Peőcz Ferencz. Torda.
Báró Perényi Zs. Nagy-Szőllős.
Dolhai és Petrovai Petrovay György. Nagy-Kürü.
315 Dolhai és Petrovai Petrovay Gyula. Déva.
Dolhai és Petrovai Petrovay László. Lugos.
Dolhai és Petrovai Petrovay Margit. Nagy-Kürü.
*Péchujfalusi Péchy Mihály. Czikó, u. p. Sülelmed.
Pfeiffer Ferdinánd. Budapest.
320 *Aszódi és Podmanini báró Podmaniczky Gézáné szül. gr. Degenfeld Berta. Kis-Kartal, u. p. Aszód.
*Aszódi és Podmanini báró Podmaniczky Levente. Fenyő-Haraszt, u. p. Verseg.
Gróf Pongrácz Frigyes. Bécs.
Pongárcz György. Balassa-Gyarmat.
Pongrácz Kálmán. Nyitra.
325 Pór Antal. Esztergom.
Dr. Pósta Béla. Budapest.
Pozsonyi kir. jogakadémia.
Pozsonyi kir. kath. főgymnasium ifjúsági könyvtára.
Pozsonyi Toldy-kör.
330 Villei Pribék Pál. Jenke, u. p. Ungvár.
Réthey Prikkel Lajos. Pozsony.
Puky Andor. Tomor, u. p. Homrogd.
Puky József. Budapest.
*Pulszky Ágost. Budapest.
335 Radocza János. Budapest.
*Báró Radvánszky Géza. Sajó-Kaza.
*Dr. Radvánszky György. Budapest.
*Báró Radvánszky Jánosné. P.-Varsány, u. p. Hatvan.
Ragályi Ferencz. Ragály.
340 Lublóvári Raisz Aladár. Lőcse.
Rakovszky Endre. Kassa.
*Rakovszky Ferencz. Novák.
Rakovszky György. Budapest.
Ráth György. Budapest.
345 Reiner Zsigmond. Budapest.
Ifj. dr. Reiszig Ede. Budapest.
*Reviczky Ambró. Budapest.
Dr. Récsey Viktor. Győr-Szent-Márton.
*Báró Rédl Béla. Budapest.
350 Dr. Réthy László. Budapest.
Rohács János. Versecz.
*Kis-Zombori Rónay Ernő. Kis-Zombor.
*Kis-Zombori Rónay Jenő. Nagy-Becskerek.
*Röser Miklós. Budapest.
355 Rudnay Béla. Budapest.
*Rudnyánszky György. Felső-Atrak.
Rumbold Bernát. Budapest.
Báró Salamon Mihály. Székesfehérvár.
Sárközy Aurél. Komárom.
360 Schiller Bódog. Budapest.
*Gr. Schmidegg Ferencz. Gmunden.
Dr. Schönherr Gyula. Budapest.
*Schulpe Vilmos. Török-Kanizsa.
Sigmund József. Budapest.
365 Kissolymosi Simo Ferencz. Szilágy-Nagyfalu.
Simonffy Imre. Debreczen.
Paksi Sipkey Béla. Borsicz, u. p. Nemsova.
*Ifj. báró Solymossy László. Nagy-Teremi.
Sombory Lajos. Magyar-Nagy-Sombor.
370 Sóvári Soós Elemér. Budapest.
*Báró Staudach Adolf. Budapest.
Nagyváradi id. Stépán István. N.-várad.
D. Sussich Károly. Karán-Sebes.
Sváby Frigyes. Lőcse.
375 Szabadkai közs. főgymnasium.
Szabó Lajos. Péterháza, u. p. Enese.
Dr. Szalacsy Lajos. Győr.
Szalay Gábor. Budapest.
Szatmár vármegye közönsége. Nagy-Károly.
380 *Gróf Szápáry Gyula. Taskony.
Szegedi Somogyi Könyvtár.
Szemere Lajos. Budapest.
Dr. Szendrei János. Budapest.
Szentimrey Tamás. Mármaros-Sziget.
385 Liptószentiváni Szent-Ivány Gyula. Bikszád.
Liptószentiváni Szent-Ivány Gyula. Budapest.
*Liptószentiváni Szent-Ivány Károlyné szül. Szent-Ivány Margit. Liptó-Szt.-Iván.
*Liptószentiváni Szent-Ivány Oszkár. Bélád, u. p. Nagy-Herestyén.
*Báró Szentkereszty Béla. Árkos, u. p. Szepsi-Szt.-György.
390 *Szentkirályi Kálmán. Tápió-Szt.-Márton.
Dr. Szentkláray Jenő. Temesvár.
Szentpály Miklós. Nagy-Szöllős.
Özv. Négyesi Szepessy Andrásné szül. Okolicsányi Mária. Miskolcz.
Négyesi Szepessy Béla. Miskolcz.
395 Négyesi Szepessy Mátyás. Miskolcz.
Széll Farkas. Debreczen.
Nagyszigeti Szily Kálmán. Budapest.
Idősb Szinnyei József. Budapest.
Dr. Szombathay Ignácz. Budapest.
400 Szmrecsányi Szmrecsányi Lajos. Eger.
*Sztankay Béla. Kassa.
Sztankovánszky János. Kajdacs.
Dr. Szűts Andor. Székesfehérvár.
Tagányi Károly. Budapest.
405 *Thay István. Budapest.
*Szili Taund Jenő. Bécs.
*Széki gróf Teleki József. Tetétlen via Solt.
Széki gróf Teleki Sándor. Budapest.
*Özv. Széki gróf Teleki Sándorné szül. gróf Teleki Jozefa. Gyömrő, u. p. Üllő.
410 Temesvár sz. kir. város.
Terray István. Sikér.
* Tersztyánszky Andor. Ipoly-Keszi, u. p. Ipoly-Balogh.
Dr. Thallóczy Lajos. Bécs.
Thaly Kálmán. Budapest és Pozsony.
415 Tihanyi Dénes. Zólyom-Radvány.
*Ifj. Tisza Kálmán. Geszt.
Tisztviselők orsz. Egyesülete. Budapest.
Tomcsányi Tomcsányi Gyula. Alsó-Németi, u. p. Ungvár.
Torkos László Budapest.
420 Tóth Árpád. Budapest.
Tóth Endre. Nagy-Becskerek.
Török Kálmán. Munkács.
Törös Sándor. Kolozsvár.
Töttösy Gyula. Karancs-Ságh.
425 Turócz-szentmártoni múzeumi tót társaság.
*Ugron István. Tiflis.
Ujfalussy Lajos. Nagy-Károly.
Ujhelyi Hugó. Nagybánya.
Ujj György. Hatvan.
430 Ullmann József. Budapest.
Ungvári kir. kath. főgymnasium.
Csekei Varjú Elemér. Budapest.
Vasdényey Géza. Budapest.
Vasmegyei rég. és tört. egylet. Szombathely.
435 *Báró Vay Béla. Alsó-Zsolcza.
*Báró Vay Dénes. Pozsony.
*Gróf Vay Tihamér. Felső-Vadász.
Vály Géza. Nagy-Zerind.
Városy Gyula. Kalocsa.
440 Vecsey Imre. Debreczen.
Venter Gerő. Arad.
Veress Endre. Déva.
*Báró Vécsey Józsefné szül. gróf Dessewffy Blanka. Budapest.
Viczián Antal. Budapest.
445 *Bojári gróf Vigyázó Sándor. Budapest.
Vojth Gergely. Deés.
*Gróf Waldeck Frigyes. Tisza-Roff.
*Báró Weisz Pál. Kálaz, u. p. Verebély.
Dr. Wertner Mór. Muzsla.
450 *Báró Wodianer Albert. Budapest.
Gróf Zay Albert. Zay-Ugrócz.
Závody Albin. Szegzárd.
*Gróf Zichy Ágoston. Kálóz.
Zirczi apátsági könyvtár.
455 Zorkóczy Tivadar. Stubnyafürdő.
Dr. Zubriczky József. Budapest.
Zsifkovics Lajos. Budapest.
*Zsigárdy Gyula. Galánta.
Zsilinszky Mihály. Budapest.
460 Zsolnai kir. kath. főgymnasium.
Az alapító tagok száma (500 frtos alapítványnyal 5, 200 frtos alapítványnyal 35, 100 frtos alapítványnyal 32) 73
A pártoló tagok száma 149
Az évdíjas tagok száma 311
Az összes tagok száma 533
![images/1899-00xw48.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw48.jpg)
AZ ELSŐ MAGÁN CZIMER-ADOMÁNYOZÁSOK.
(A szöveg közt öt rajzzal.)
Az uralkodók czimeradományozási joga kezdetben csupán személyükre háritott jog volt, mely mintegy a közszükségletből fejlett ki, a czimerek értékének és becsének emelésére szolgált s melyet reájuk nézve az idők kizárólagossá tettek.
A XIV. századig bárkinek joga volt ellenőrzés nélkül czimert felvenni s azt mint sajátját használni. Ezen korlátlan szabadságnak következménye a czimerek értékének csökkenése volt. Ellensulyozásáról kellett gondoskodni, s mi volt természetesebb, mint hogy a czimeradományozás jogát az uralkodó személyére, mint a világi hatalom legfőbb képviselőjére ruházták, ettől kérve czimereiket, melyeknek érvényességét uralkodói pecséttel megerősitett oklevelekben biztositották.
A czimerek önkényes felvételének s utóbb koronás főktől való adományozásának is volt egy átmeneti kora, melyben, bár rövid ideig, mintkét mód divott. Egyesek önként vettek fel czimert, mások uralkodóktól kérték azokat. E kor a XIV. század első fele volt. E korra vonatkozólag jegyzi meg Bartolus a Sassoferrato (1313–1359), a legrégibb czimertani iró, «Tractatus de insigniis et armis» czimü művében: «Fejedelmektől adományozott czimerek viselésének fontos előnyei vannak. Először, mert az ilyen czimerek előkelőbbek; másodszor, mert annak viselését senki sem tilthatja; harmadszor, ha ketten egyenlő czimert viselnek s el nem dönthető: ki vette fel előbb, ki később? annak van előnye, kinek azt fejedelem adományozta; negyedszer, ha a seregnél vagy másutt kérdésbe tétetik: kinek van elsősége? elébb valóknak itéltetnek azon czimerek, melyeket fejedelmek adományoztak.»
Külföldön, ezen idézet szerint, Sassaferrato korában a fejedelmektől adományozott czimerek csak némi elsőbbségi jogot biztositottak tulajdonosainak az önként felvett czimerek felett. Magyarországon – mint azt a három első sisakdisz adományozásánál olvassuk – oly kizárólagos ezen fejedelmi adomány, hogy ezen adományozott sisakdiszekhez senki hasonlót az országban nem viselhet s ki ehez hasonlót visel, azt letenni tartozik, vagy az adományos véle önként letétetheti.
Az első magyar czimeradományozások ismeretesek heraldikusaink előtt. Gyakran volt róluk emlékezet a szakirodalomban. Egynémelyike teljes szövegével és hasonmásával is közölve volt, de mivel ezen közlések egyeseknél hézagosak, másoknál némileg tévesek is voltak, ez alkalommal korrendbe véve ezen emlékeinket, pótolni igyekezem a hézagokat s kiigazitani a tévedéseket, és ha lehet, megvilágositani egyes olyan jelenségeket, melyeknek inditó okai és czélja, ezen első czimeradományozásoknál, eddig figyelmen kivül hagyattak.
Az első czimeradományozási oklevelekben a czimer nem volt lefestve, csak leirva s az adomány nem terjedt ki a teljes czimerre, mint már a következő XV. században, hanem néha
csak sisakdiszekre, néha épen egyes czimerrészletek mázaira vonatkozott.
Magyarországon az eddig ismert legrégibb armalis az 1326. évből való. Ezt I. Károly király bizonyos Miklósnak, Imre fiának, állitotta ki.
1 Fejér közli ez oklevelet, némi kihagyásokkal, de az ő közlésében szereplő «Herczeg de Eneruh» névről az eredeti szöveg semmit sem tud.* Ez oklevélben sisakdiszt adományozott: «cristam que vulgo czimer dicitur». E kifejezésből kitünik, hogy 1326-ban czimernek, a franczia «cimiere» mintájára, a magyarban is csak a sisakdiszt nevezték s ez elnevezés csak később származott át a pajzsból, sisakdiszből és takarókból összeállitott teljes czimerre.
![images/1899-00xw75.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw75.jpg)
E sisakdisz madáralak volt: arany sólyom, kiterjesztett fehér szárnyakkal, melyek alatt arany lóherék függenek. A sólyom csőre felett zöld ág emelkedik, melynek levelei aranyosak. Ezen rosszul blazonnált sisakdiszt, miként az itt közölt ábra mutatja, az adományos utódai, a csebi Pogányok most is használják, úgy is, mint pajzsalakot, úgy is, mint sisakdiszt, de önként természetesebb helyzetet adtak az arany sólyomnak, midőn azt az arany levelü ágra állitották s az ágat egyes veres mezü kar markába adták, mely leveles koronára könyököl.2 Nagy Iván, Magyarország Nemesi Családjai, IX. k. 345. l. Siebmacher, Ungarischer Adel, 370. tábla.*
Ezen sisakdiszre nézve az adományozó király megjegyzi, hogy ha elődjei közül bármelyik, bárkinek, bárminő szinü sólymot adományozott volna sisakdiszül, ez adományozást visszavonja, nehogy a sólymot sisakdiszül más valaki is használja.
A második ismert armalist I. Károly király 1327 november 24-ikén állittatta ki Donch mester, zólyomi főispán részére.1 Anjoukori okmtár, II. k. 336. l.* Az adománylevélben Donch mester le nem irt sisakdiszének arany mázat adományozott a király, még pedig oly kizárólagos joggal, hogy ha ehez hasonlót mások viselnének, ő azt azoktól az ellenmondás figyelembe vétele nélkül elveheti.
Donch mester kedvelt hive volt a királynak. Őt úgy a csaták mezején, mint a béke idejében hüségesen szolgálta. E kitartó hüségért, melyet oklevelünk szövegében is kiemel, valószinüleg már elébb megajándékozta őt egy czimerrel, melynek pajzsára saját czimerképét, az Anjou liliomokat illesztette. E czimerpajzs fenmaradt a szászfalvi templom falán,2 Ipolyi Arnold, Beszterczebányai egyházi műemlékek, 28. l.* mezején hat (3–2–1) liliommal.
![images/1899-00xw76.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw76.jpg)
A sisakdisz – bár nagyon homályos körvonalakban – Donch mester fiainak, az 1402. évi trónkövetelési oklevélre függesztett pecsétén maradt reánk. E pecséten a teljes czimer ki van vésve. A pajzsban három (2–1) liliom homályos
körvonalai vehetők ki, a sisakdisz: emberi törzs, fején sisakkal, vagy püspök süveggel.
1 A bécsi államlevéltár pecsét-öntvényei között, az ezredéves kiállitáson.*
E két legrégibb czimeradomány levelünknél mai heraldikai szempontból feltünő az, hogy az elsőben adományozott sisakdisznél minden arany. Arany a sólyom, aranyosak a lóhere levelei. A másodiknál maga a sisakdisz meg sem emlitetik, csakis annak máza, mely ismét arany s melyet, mint kitüntetést, kizárólagos joggal adományozott kedvelt hivének a király.
Ma a heraldikában minden szin egyenlő értékű, sorrendben egy sem előzi meg a másikat. De ez nem úgy volt a XIV. században.
Bartolus a Sassoferrato, a kortárs, ki már idézett müvében legközvetlenebbül tünteti fel korának heraldikai nézeteit, a czimerszinekről a következőket mondja: «Egyik szin előkelőbb, mint a másik. Első az arany szin, mert az a fényt jelenti s ha valaki napsugarakat akar ábrázolni, nem teheti hozzáillőbben, mint ha aranysugarakat fest. Mert az bizonyos, hogy semmi sincs nemesebb, mint a fény. A reá következő nemes szin a bibor vagy veres, mely a tüzet jelképezi, ez kiemelkedőbb s előkelőbb a többi elemnél s legközelebb áll a naphoz: a legfényesebb testhez. A következő szin az azúr (kék) szin, ezzel ábrázolják a nemes levegőt, mely a legátlátszóbb, legátfénylőbb test, legtöbb fényt vesz magába s a tüz után a legnemesebb elem. Miként egyes szinek előkelőbbeknek nevezhetők s a fény is valami igen nemes, úgy annak ellentéte, a sötétség, valami silány értékü. Igy a szinek közt a fehér az előkelőbbek közé tartozik, mert a fényhez legközelebb áll, a fekete a legsilányabb, mert ez a sötétséghez áll legközelebb. A középszinek eszerint többé-kevésbbé előkelőek, a mint a fehéres vagy feketés szinhez közelebb állanak.» E korban egyszersmind különbséget tettek az arany és sárga s az ezüst és fehér szinek között is. A fémszinek előkelőbbek lévén, ritkábban adományoztattak.
A szineknek ezen elavult, de azon korban divó osztályozása fejti meg előttünk ezen első aranymáz-adományozásokat, melyekkel a király kedvelt hiveit kitüntette és jutalmazta.
Két évvel utóbb, 1330. február 14-ikén Visegrádon Kolusnak, Kolus fiának adományozott sisakdiszt Károly király.
1 Turul, 1887. évf. 156. l.* Kolus udvarához tartozó nemes ifju volt, ki őt az országba érkezése óta hüséggel és kitartással szolgálta. Az adományozás csak a sisakdisz alakjára, keskeny szük voltának megjelölésére szoritkozik, a nélkül, hogy a sisakdiszt részletesebben is leirná.
Ez adományozó okiratnak tehát leginkább szövege tanulságos. Bevezetésében kijelenti, hogy a király szolgálatában, harczjátékoknál s minden egyéb fegyvergyakorlatoknál, az egyes személyeket saját czimerük után szokták megkülönböztetni s e czimert nem mástól kell megnyerni, hanem a királyi fenségtől. A végén eltilt mindenkit az adományozotthoz hasonló sisakdisz viselésétől.
Ezen három első armalis sisakdisz adományozására vonatkozik. Egyiknél új az adományozott sisakdisz, a másik kettőt a királyi kegy arany szinnel engedi bevonatni, mindhárom adományozás azon fényes harczjátékokban leli magyarázatát, melyek fényüző Anjou királyaink udvarában, fényes ünnepségek alkalmával vivattak.
E három sisakdisz-adományozás után egy fél század, sőt talán közel 60 év telik el, a mely időszakból nem maradt reánk magán czimeradományozás. Ez időszak alatt elmulik a czimerjavitások és czimerpótlások kora, mely kizárólag a már meglevő czimereket pótolta és javitotta s beáll azon kor, melyben az uralkodók új és teljes czimerek adományozásával tüntetik ki kedvelt hiveiket.
Az első e korból való emlékezet Zekell Péternek 1380-ban adományozott armalisáról van. Erre nézve egyedüli kutforrásunk, Szirmay Antalnak «Szatmár vármegye ismertetése» czimü könyve, hol e czimeradományozásról a következőket irja: «1380. Zekell Péter Mossony megyébe óvári kereskedő volt. Eljárt Ausztriába is hivatala üzésére és ott némely lakosok neki tetemes károkat tettek, azért Zsigmond király neki szabadságot adott arra, hogy ha bécsi vagy ausztriai kereskedőket talál, azokat letartóztassa, egyszersmind megnemesitette őket, kereskedelmi vasmacskát adván czimerül ő nékie.»
2 II. k. 101. l.*
A szerző forrást nem idézett s miután Szirmay hitelessége nem mindenkor állja ki a próbát, nem lehetünk tisztában azzal, valónak tartsuk-e ezen czimeradományozást, vagy csak szájhagyományok alapján fenmaradt czimermondának tekintsük?
Fontosabb ennél, – mert teljes hitelességü – a korra ezt követő Csentevölgyi armalis, az első teljes czimeradományozás, melyhez a szokatlan pajzsalak sisakdiszével együtt le van irva az oklevél szövegében. Csak a takarókról nincs még emlékezet.
Zsigmond király Ujlakon 1398 október 16-ikán állitotta ki adományozó oklevelét Csentevölgyi Pál fia Demeter prépost részére.
Általa még következők részesültek az adományban: unokatestvérei János fia Miklós Szentlőrinczy Mihály; Lőrincz fia Máté; György fiai Mihály és György, és Mihály deák; rokonai Dobry György és András, végül barátai Babocsay Gergely pesti plébános s ennek testvérei Tamás és András.
A czimer következő: kék sznü pajzsban hamvas szinü farkasfej van helyezve, fekete nyilvesszővel, melynek vas része (hegye) vérrel van fecskendezve s a fej torkába furódva úgy, hogy az hátulról látszik belőve lenni. A fülek feketék s úgy vannak elhelyezve, hogy azok egy kakas-száj vagy csőr nyilásához hasonlitanak. A fülek közé kis fehér kereszt van illesztve, oly helyzetbe, mintha az egy kakas torkából nőne ki. A farkasfejnek nyeldeklőjén egy olyan veres jegy van, minő a kakas taréja vagy koronája. Sisakdisz a farkasfej, úgy a miként a pajzsban, oldalt állitva, az emlitett fülekkel és veres jegygyel ellátva.
Ezen czimerkép napjainkban adományozva, legalább is szokatlannak tünnék fel. Szürke farkasfej, kakascsőr alakra elhelyezett fekete fülekkel, nyeldeklőjén veres kakastaréjjal. Ennek rendkivülisége e korban nem lep meg, a midőn félig veres kutyát, félig fehér halat ábrázoló czimeralakok adományoztattak. A szürke farkasfej elütő szinü füleire is találunk e korban egyező példákat.
Zsigmond király kortársa, Ruprecht római király, diplomáiban gyakran hajszálra menő szabatossággal irta le adományozott czimereit, valószinüleg már e korban is azért, hogy az adományozott czimert más hasonló czimerektől megkülönböztessék. A Veronai Jakabnak 1402 január 25-ikén Velenczében adományozott czimerben a zöld pajzsban álló fehér kutyának fülén egy, nyakán három, mellén egy, hátán három, hátulsó lábán egy fekete volt van.
1 Adler, Jahrbuch, VI–VII. k. 401. l.* A Schultheiss Miklósnak Nürnbergben 1403 január 18-án adományozott czimerben a fekete szinü fél kosnak körmei és
bal füle fehérek.
2 U. ott, 403. l.* Ezek közé sorakozik De Castruonovo, másként de Montefumo Viktornak eidelbergben 1409 deczember 5-ikén adományozott czimere: veres pajzsban fekete sas, melynek nyakán a hátulsó tollak száma hét s ezek félig fekete, félig arany szinüek, lábainál hosszabban lefüggő farka öt részre osztott.
![images/1899-00xw77.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw77.jpg)
A Csentevölgyi czimer már előzőleg is ösmert volt heraldikusaink előtt. A Siebmacher-féle czimerkönyvbe is ki volt adva, de bizonynyal a szövevényes nehezen érthető czimerleirásnak tulajdonitható, hogy a pajzsalakot egészen máskép értelmezték. Külön alaknak vették a farkasfejet, külön rajzolták meg a két fekete fület és a taréjára és füleire vonatkozó hasonlatosságok helyett, a balra forditott farkasfejjel szemben egy kakasfejet is helyeztek veres taréjjal és nyakára illesztett kis fehér kereszttel. E kakasfejet rajzolták sisakdiszül is.
Hogy a különbség a most leirt és a Siebmacherben kiadott czimer között jobban megfigyelhető legyen, közöljük mindkettőt egymás mellett.
Ezen magán czimeradományozások sorát a Semsey család armalisa zárja be, melyet Zsigmond király Budán, 1401 április 24-ikén állitott ki Semsey Demeter fia János részére, megjutalmazva ezzel érdemeit s mintegy kárpótolni akarva őt testvérének Lászlónak – a király főpohármesterének – haláláért, ki a nikápolyi szerencsétlen ütközetben kardvágásoktól és nyillövésektől találva elesett.
![images/1899-00xw78.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw78.jpg)
Ezen armalist ez ideig Fejér és Katona műveiből
1 Fejér, Cod. Dipl. X/IV. k. 67–69. ll. Katona, Hist. Crit., XI. k. 519. l.* és a jászói konvent levéltárában őrzött hiteles másolat után ismerjük, bár eredetije is valószinüleg megvan a Semsey család levéltárában. Szövege mutatja, hogy ezen armalis is azok sorába tartozik, melyekben a czimer még nincsen megfestve, csak leirva, mert a különben szabatos czimerleirás után a szöveg nem utal a festményre, mely Zsigmond király későbbi armálisaiban kivétel nékül történik: «in presentium litterarum nostrarum capite depicta», «prout circa principium seu caput presentium pictoris magisterio, appropriatis coloribus sunt depicta», vagy csak egyszerüen: «hic depicta arma tua» stb. jelzéssel.
E jelzés a legrégibb Tétényi (1405) féle festett czimerü armalisban, a czimerleirás után a következő szavakkal van az oklevél szövegébe bevezetve: «prout presentibus inserta literis, apropriatis coloribus pictura expresse denotat et declarat», s ez időtől kezdve századokig – talán napjainkig – soha sem hiányzik az armális szövegéből.
A Semsey Jánosnak adományozott czimer leirása következő: ezüst és kékben osztott pajzs, benne ugró veres szarvas, melynek jobb szarva arany s két szarva közé arany kereszt van illesztve. Sisakdisz: a pajzs szarvasa növekvőn.
Ezen czimer két olyan jelenséget mutat fel első izben, mely később a heraldikában általános lett, az
osztott pajzsmezőt és az
adományozott arany sisakkoronát.1 «desuper vero ipsius scuti galeam Corona aurei aut crocei coloris adornatam». Az armális szövegében: Fejér, id. h.*
A heraldikai sisakkoronákat nem valamely rangbeli előny feltüntetésére fedezték fel. Azokat, a mint a XIV. századbeli czimerkódexekből meggyőződhetünk, a szükség, a czimerrészleteknek a használati életben való plasztikus, a szemnek tetsző alkalmazása hozta létre.
Távol esik tőlünk az élő heraldika kora, s ha e korból irott emlékek nem is szólnak róla, a reánk maradt czimer-kódexek világos bizonyságai annak, mily erős fejtörésbe került a sisakdisz tetszetős elhelyezése a sisakon, különösen a XIV. század folyamán használatba jött csucsos tetejü csöbörsisakoknál. Mennyit tanakodtak azon, hogy a sisakdisz megerősitését a sisakon miként takarják el? Igy találták fel a tekercset és koszorut, melyek az összekötő vonalat takarták. Ezeknél azonban czélszerübbnek bizonyult egy – valószinüleg pléhből készült – abroncs, melynek, hogy tetszetősebb legyen, a korona alakját adták, de hogy rangjelvénynek ne tekintessék – különösen a kora-középkori korona-kultusz korában – befestették kékre, veresre, feketére, fehérre, sőt tarkára is. És épen ezen különböző mázak és szinek világos tanubizonyságai annak, hogy ezen sisakkoronák rangjelvényekül nem tekinthetők, mert ezek a
csőrsisak feltüntével kimentek a használatból. És alig tévedünk, ha azt állitjuk, hogy a hatalmi jelvényül vagy rangjelvényül használt korona, úgy a középkorban, mint mai fogalmaink szerint, mindig arany volt.
Ezt bizonyitja a XV. század megnyiltával azon szokás is, hogy egyes uralkodók kedvelt hiveiknek czimerét «nemességük fényének nagyobb emelésére» arany sisakkoronával ajándékozták meg.
Ennek nálunk első és nagyon korai példája a Semsey-czimer arany koronás sisakja, melyről mint kitüntetésről, nem emlékezik ugyan az armalis szövege, de azért az adomány kitüntető czélzatában nem kételkedhetünk.
Az arany sisakkoronáknak kitüntetésként adományozása alig két évtizedig volt szokásban, ezen időn tul az mindinkább rendes kelléke lett a nemesi czimereknek. Vele járt a czimeradományozással, nyerték előkelők és nem előkelők egyaránt, szinük mindig arany volt s ettől nagyon ritka az eltérés, a külföldön épen úgy, mint nálunk, hol a mohácsi vész előtt mindössze egy-két esetben találunk ezüst koronát és egyszer kéket. Ezek is a czimerfestők szeszélyének tekinthetők.
Időszaki sorrendben a Semsey armalist a Tétényi Péter és Andrásnak 1405 május 16-ikán adományozott czimereslevél követi. Ebben már ki van festve az adományozott czimer s ezzel egy új korszak nyilik meg a magyar heraldikában s egyidejüleg más nemzetek heraldikájában is: a festett czimerrel ellátott armalisok kora.
CSOMA JÓZSEF.
A BÁTHORYAK CSALÁDI TÖRTÉNETÉHEZ.
(Egy genealogiai táblával.)
Keszői Simon krónikás mondja, hogy Péter király korában (1038–1041. és 1044–1047.) Guth és Keled nevü fivérek, sváb nemzetség sarjai, hazájukat, a staufeni várt elhagyták és Magyarországba mentek.
1 Schőn Tivadar ur az «Adler» cz. heraldikai és genealogiai társulat havi lapjában (1897. évf. 199. sz.) helyesen jegyzi meg, hogy I. Frigyes sváb herczeg a sváb hohenstaufeni várt csak a XI. század második felében épittette és hogy ennek következtében Guth és Keled hazája nem ott keresendő. Volt azonban még egy más staufeni vár Bádenben a breisgaui Münstervölgy végén, melynek egyik embere «Gottfridusmarschalchus de stouphen» 1220 augusztus 8-ikán szerepel. E staufeni nemzetség tagjai a Zähringieknek miniszterialisai voltak és miután Zähringeni Bertold 1061-től 1072-ig karantán herczeg volt és a Zähringiek Magyarországgal érintkezésben voltak, majdnem biztosra vehető, hogy a magyar krónikás staufeni vára a brisgauival azonos; – ezt persze sem Keszői, sem a Gutkeled nemzetség ivadékai nem ismerték, vagy ha ismerték is, inkább a hirnevü hohenstaufeni várral azonositották. – Fejér VIII/V. k. 160. l. szerint már Szent-István király adta volna a Báthoryak ősének, Venczelinnek a bátori, ábrányi, pócsi, rakamazi és nyiregyházi britokokat; de ez tévedés.* Az egyiket otthon, úgy látszik, Gottfried, Gottlob, Gothardnak nevezték, mely névből a magyar utódok emlékezetében csak az első szótag, Got maradt vissza s melyet akkori irás szerint «Guth»-nak irtak, a másikat talán Cletusnak hivták, miből aztán Keled lett.
A két jövevény utódokat hagyott hátra maga után, kik az évek folyamában az egész országban kiterjeszkedtek és számos család ősatyjaivá lettek; közvetlen utódaik történetét azonban nem ismerjük.
Vid, a két jövevény első sarja, nagy szerepet vitt Slamon király alatt; már 1055-ben országnagy; Salamon alatt Bácsmegye főispánja, a király mindenható tanácsadója; az 1074-ben Mogyoródnál vivott harczban esett el. Családi viszonyairól csak annyit tudunk, hogy Illés nevü veje volt. – Vid után egyetlen egy Gutkeled (mert későbben összevonták a két ős nevét) nemzetségbeli sarjat sem ismerünk s a mit e tekintetben egyik-másik állit, csak puszta vélekedés.
Csak a XIII. század első harmadában akadunk megint a Gutkeled nemzetség egyes tagjaira, a nélkül azonban, hogy azokat közös ősatyától tudnók leszármaztatni. Legkorábban lép fel köztük – ha azon tagokról akarunk szólni, kiket chronologice meghatározhatunk – II. András
idejében a biharmegyei Salamo fia János, – de hogy a nemzetség akkortájt már számos ágakra szétoszlott, ezt azzal bizonyitjuk, hogy a nemzetség bizonyos tagjai közös vagy közel fekvő birtok és – a mi leggyakrabban fordul elő – valamely egyházi vagy monostori kegyuri jog kapcsából következtethetőleg egymáshoz közelebb rokonsági fokban állottak, mint nemzetségüknek egyéb és az ország távolabbra eső pontjain lakó tagjaihoz és hogy e genealogiailag közelebb és szorosabb kötelék folytán az össznemzetségnek egyes családi csoportjait képezték, kik mindenesetre közös ősatyától származtak, birtokainak felosztása által különféle ágakra szétoszlottak, de a közös leszármazásukról szóló emlékezést és közelebb rokonsági fokukat minden alkalommal nyilvánitják.
Ily családi csoporttal találkozunk 1250 augusztus 11-ikén, midőn a Gutkeled nemzetség következő tagjai IV. Béla előtt bizonyos birtokügy rendezése miatt megjelennek:
1. István, szlavóniai bán († 1260). 2. Privart (1238-ban Ungmegye főispánja.) 3. Csépán fia Keled (él még 1255-ben Bácsmegyében.) 4. Tiba fia Tiba (él még 1280-ban). 5.
Miklós fia András. 6. Apaj fia Apaj (előfordul még 1296-ban.) 7. László és fivére Aladár (Mihály fiai. Aladár a Kisvárdaiak őse; társai – Privartot kivéve – számos családok alapitói.)
Miután azonban ezeken kivül ugyanazon családi csoportnak még más tagjait is ismerjük, kézzel fogható, hogy a fent nevezettek csak a csoport képviselői, illetőleg az egyes családok főnökei voltak. Előadják a király előtt, hogy a Szatmármegyében fekvő, Szent-Péternek szentelt sárvári monostoruk a tatárjárás óta majdnem teljesen tönkrement és hogy a monostor anyagi érdekeinek emelése czéljából a monostorhoz tartozó, Bácsmegyében fekvő futaki birtokot (melyet másként Ratkaynak is neveznek) az Iregieknek örökösitik.
1 Országos levéltár Dipl. 344. sz. – Fejér, IV/II. k., 67. l. közli ugyan ez okiratot, de igen hibásan. András pl. nála bán fia, a miről az eredeti mit sem tud.*
Miklósról és fiáról Andrásról azonkivül mit sem tudunk, de ez András, ki egy későbbi okirat szerint a «Kopasz» melléknevet viselte, számos család ősatyja. Hados, Bereczk, György és Benedek nevü fiakat és egy Kata nevü leányt hagyott hátra maga után.
Kata bizonyos
Vajda fia Lángos-hoz ment férjhez. Lángos 1279 körül halt meg. Kata, kit az illető okirat
1 Országos levéltár, Dipl. 1776. sz.* «Gutkeled nb. Kopasz András comes leányá»-nak nevez, 1311 május 31-ikén Bereczk nevü fivérétől hozományi és hitbéri követeléseit elhalt férjének bátori és ábrahámi birtokaiból kapja ki. Előbbi Szatmár-, utóbbi Biharmegyében feküdt. Az okmányt a nagyváradi káptalan állitja ki.
Legkorábban bukkanunk
Hadosra, ki már 1270-ben az országnagyok sorában szerepel, a mennyiben 1270 szeptember 1-től 1272 február 9-ig Zágrábmegye főispánja.
2 Fejér, V/I. k., 156. l. (Hute), Wenzel, VIII. k. 412. l., XII. k. 35., 36. ll.* A többi három fivérnek szintén alkalmuk nyilt, hogy a közpályán müködjenek. Midőn 1277-ben Radoszló és István fivérek (a Blagajiak ősei) Horvátországban a lázadás zászlaját kibontották és stájerországi társakkal együttesen a királyiaknak birtokait pusztitották, László király fennebbi István bán fiát, az ismert Joákimot magyar sereg élén menesztette, hogy a lázadókat szétverje. Kiséretében találjuk rokonait is, Hadost és Bereczket. A csata a Gutkeled nembeliekre nézve balul ütött ki. Joákim elesett, Hados elvesztette jobb kezét, Bereczk jobbjának egyik ujját, mindketten azonkivül fogságba kerültek. – Ebből kiszabadulván, a jövő évben (1278-ban) részt vettek a II. Ottokár elleni morvaföldi csatában, melyben a magyar harczosok sorában Hadoson és Bereczken kivül már Györgyöt és Benedeket is találjuk.
Ily nagy érdemeknek el nem maradhatott a jutalma.
A fivéreknek sógora, Vajda fia Lángos
3 Az okirat «Filius Woyvode»-nek mondja; igy tehát nem tudjuk, vajjon vajdának a fia, vagy «Vajda» nevü volt-e az illető.* fiörökös hátrahagyása nélkül halt meg, minek következtében birtokai az akkori jog szerint a koronára szálltak. A fivérek megkérték a királyt, hogy az üresedésbe jött birtokokat nekik adja. IV. László teljesitette kérelmüket, a mennyiben 1279 márczius 28-ikán a nagyváradi káptalant felhivja, hogy a kérdéses birtokok viszonyairól
jelentést tegyen és hogy ennek megtörténte után – a válasz kedvező volt – még 1279-ben a szabolcsmegyei Ábrány,
Bátor (ma Nyir-Bátor) és Kis-Bátor nevü helységeket a négy fivérnek adományozta.
1 Wenzel, IV. k. 177., 180. ll.* Korábbi birtokviszonyaikat nem ismerjük, IV. Lászlónak okirata csak azt mondja, hogy Bátor helységnek szomszédjai voltak.
I. Hados eltünik azóta; két fia volt: II. Hados és István. II. Hados 1285 január 11-ikén szabolcsmegyei szolgabiró, 1291-ben Zágrábban mint egy palota tulajdonosa szerepel, 1310-ben már nem él. Istvánnak esetleges utódait nem ismerjük. II. Hados Lőrincz és László nevü fiakat hagyott hátra maga után, kiknek elseje Károly királytól 1314 január 6-ikán a szatmár- (később szabolcs-) megyei
Szokoly nevü helységet kapta. Saját és fivérének utódai felvették tőle a «Szokolyi» nevet; történetük e sorok keretén kivül esik; kifogytak a XVII. században.
György, kivel 1279-ben találkoztunk, előfordul 1307-ig. 1310-ben már fiaival találkozunk, Jánossal és Mihálylyal, kik közösen 1347-ig szerepelnek. Mihály (ki 1357-ig él) fiai Péter, Miklós és Simon 1355 február 20-ikán a
«Rakamazi» (szabolcsmegyei helység) nevet viselik és mint ilyenek folytatják a családot.
Benedek, ki a «vörös» melléknevet viseli és kivel 1321-ig találkozunk, ez évben már szegény ember, a mennyiben Szabolcsmegyében fekvő birtokát fivérének, Berecznek eladja. Egyetlen egy fiát ismerjük,
Póthot, ki legelőször 1355 február 20-ikán emlittetik. Ő is
«Rakamazi». 1370-ben már özvegyével: Hontpázmán nb. Királyi Szovárd leányával, Margittal találkozunk.
Bereczk.Bereczk a
Báthoryak egyenes ősatyja; utódjait a lengyel királyi és az erdélyi fejedelmi trónon találjuk.
Bereczk állandóan viseli már a Báthory nevet; megkapja IV. Lászlótól az engedélyt, hogy Bátorban minden szerdán hetivásárt tarthasson.
2 Id. m. IV. k. 379. l. XII. k. 653. l.* 1299 november 30-ikán szatmármegyei szolgabiró,
3 Hazai okmtár, VII. k. 283. l.* utoljára emlitik 1322 május 21-ikén.
4 Anjoukori okmtár, II. k. 17. l.*
Névleg ismeretlen
neje bizonyos Markvart bihari birtokosnak a leánya, ki férjének a zarándmegyei Kupa és Szintye nevü birtokokat hozta.
1 Anjoukori okmtár, IV. k. 198. l.* E házasságból származtak János, András, Lukács és Miklós.
2 Id. m. III. k. 233. l. szerint 1335 deczember 18-án Bereczk fia Jakab is élne, de miután a felette számos többi okirat, melyek Bereczk fiait ismerik, Jakabot nem emlitik, világos, hogy fennebbi okirat adata téves. Ép úgy helytelen Fejér, VIII/V. k., 158. l., hol Bátori Bereczk fia Lőrincz emlittetik; ez Lukács.*
András a papi pályát szemelte ki magának. 1322 június 1-én nagyváradi olvasókanonok, 1326-ban, budai prépost, 1329 óta nagyváradi püspök, mely minőségben 1345 derekán (június 3-ika után, a mikor utoljára szerepelt az élők közt), meghalt. Életéből kiemelendő, hogy 1330-ban Károly királynak követe volt Nápolyban és a királyt 1333-ban Nápolyba elkisérte, midőn ez oda utazott, hogy fiának egyikét a nápolyi trónörökös-királyleánynyal eljegyezze.
Bereczk fia
Miklós előfordul 1322-től 1356 november 27-ig.
3 Anjoukori okmtár, VI. k. 519. l.* Úgy látszik, hogy a közpályán nem mozgott, mert a kútfők róla mindig csak a fivéreivel és unokaöcscseivel együttesen véghez vitt birtokrendezési ügyek alkalmából tesznek emlitést; egyetlen egyszer találom, hogy 1351 október havában István királyfi szolgálatában Erdélyben tartózkodott.
4 Zichy okmtár, II. k. 464. k.*
Miklós nevü fiut hagyott hátra maga után, kiről csak annyit tudunk, hogy 1373-ban már nem élt.
5 Fejér, IX. k. 4., 672. l.* Miután rokonai akkor birtokait maguk között felosztják, kézzel fogható dolog, hogy fiutódai nem lettek.
6 Némelyek mondják, hogy Bereczk fia Miklósnak két leánya lett volna, Ágnes és Borbála, kiket Lajos király 1369-ben fiusitott.*
Miután Berencz fiai János és Lukács két főágat alapitottak, szükséges, hogy azokat egymástól különitve tárgyaljuk.
A) Péter- vagy bátori (ecsedi) ág.
Lukács.Bereczk fia
Lukács7 Egyszer előfordul tévesen Lőrincz néven is. Anjoukori okmtár. III. k. 60. l. (1334 márczius 3-ikán; v. ö. Fejér, VIII/V. k., 158. l.)* fivérével Jánossal együttesen legelőször 1317 április 8-ikán fordul
elő,
1 Fejér, VIII/I. k. 227. l. (tévesen 1307)* mely napon kettejük Károly királytól a szatmármegyei
Ecsed-et kapták. Ecsed valamikor vak Dorog comes fiai: László, Márk, Albert és Domonkosé volt, kik 1291-ben birtokuk egy részét nővérük férjének, Marázi Gyula fia Gyulának engedték át. Domonkos és fivérének Lukácsnak fiai 1316-ban a lázadó «Kopasz» Jakab nádor pártját fogván, megfosztotta őket Károly király ecsedi birtokuktól, mire ezt 1316 április 8-ikán (l. f.) Báthory Jánosnak és Lukácsnak adományozta. A király kiemeli, hogy a két fivér ezt nemcsak hüségük és érdemük elismeréseül kapta, hanem azért is, mert e bnirtokra rokonság czimén igényeket támaszthattak: anyjuk vagy nagyanyjuk valószinüleg az Ecsediek rokona volt. Lassanként az egész helység birtokába jutottak. Marázi Vörös Gyula, kit 1291 óta ismerünk és ki Gyurka nevü fivérével (ez 1305-ben szabolcsmegyei szolgabiró) 1297 és 1299-ben fordul elő, Csála nevü leányt, Ungi Batisz nejét, hagyott hátra maga után, ki 1322 június 1-én ecsedi birtokát Báthory Bereczk fiainak részint rokoni szeretetből, részint 20 márka árán elörökitette.
2 Anjoukori okmtár, II. k. 20. l.* 1329 július 1-én a fivérek valamely más ecsedi birtokos részét zálogba vették;
3 Id. h. 416.* 1334 márczius 13-án megengedi nekik a király, hogy az ecsedi lápon várat épitsenek és eddigi hüségük elismeréseül «Hüségnek» nevezhessék.
4 Id. h. III. k. 60. l.*
Lukács (fivére János oldalán) részt vett Dózsa erdélyi vajdának a hütlen Moys fia Moys és a Borsa nb. Tamásfiak elleni hadjáratában; jelen volt a debreczeni csatában; részt vett a szerbek elleni hadjáratban (1319), midőn a duchoni és kolobári várt ostromolták.
5 Fejér, VIII/V. k., 156., 164. ll.*
Lukács utoljára előfordul 1330 márczius 14-ikén.
6 Id. m. VIII/III. k., 404. ll.* Két fia volt: Péter és Benedek.
Benedek.Lukács fiai 1334 július 19-ikén még oly zsengekoruak voltak, hogy Károly király az ország összes biráinak meghagyja, miszerint a két fivér ügyeiben mindaddig ne itéljenek, mig azok érettebb kort meg nem érnek. A nádor még 1345 január 20-ikára halasztotta itéletét, mert Benedek még mindig zsengekoru volt; csak 1347 február 17-én érte el azt a kort, melyben ügyét személyesen képviselhette;
1 Anjoukori okmtár, V. k. 14., 16. ll.* arról volt a szó, hogy családi birtokait feloszszák. De ez az utolsó róla szóló hir; úgy látszik, hogy nem sokára 1347 után figyermek hátrahagyása nélkül halt meg.
Péter.Benedek fivére Péter, ki 1345 január 20-ikán még Olaszországban (ultra partes maritimas) tanult, 1349 április 19-ikán – valószinüleg fivérének halála következtében – már hazájában tartózkodik, hol terjedelmes birtokai kezelését átvette;
2 Id. h. 16., 273. ll.* úgy látszik, hogy nem viselt közhivatalt, mert 1366-ig mindig csak gazda minőségben szerepel.
3 Id. h. VI. k. 36., 77., 158., 269., 326., 487. ll. Gr. Károlyi cs. okmtára, I. k. 280. l.* Tőle származik egyenesen az úgynevezett «ecsedi» ág, habár utódainak egyike sem él e megjelöléssel.
Két fia volt:
Bereczk, ki örökösök nélkül halt meg
4 Wagner, Collect. I. k. 24. l.* és János.
Jánosfelmerül 1377-ben; 1383 február 10-ikén azt olvassuk felőle, hogy szomszédjának, Gutkeled nb. Várdai Domonkos birtokain garázdálkodott.
5 Zichy-okmtár, IV. k. 253. l.* Ő sem viselt közhivatalt, mert az okmányok róla csak mint földbirtokosról tesznek emlitést; utoljára 1415 márczius 26-ikán akadunk reá.
6 Fejér, IX/V. k., 49., l. Károlyi okmtár, I. k. 583. l. Zichy okmtár, VI. k. 353. l.*
Házassága által birtokait gyarapitotta. Neje
katalin Szántói Pető fia Jánosnak a leánya, ki férjének 1391-ben számos szatmármegyei birtokot hozott.
7 Csánki, Magyarország tört. földrajza a Hunyadiak korában, I. k. 490. l. V. ö. Turul, 1893. évf. 109. l.* 1395-ben azonban cserébe adta e birtokokat a királynak, mire az utóbbi Katalinnak
a beregmegyei Tarpa helységet adta.
1 Századok, 1893. évf. 224., 225.* 1417-ben Katalin már özvegy.
Egy leánya volt: Orsolya és hat fia: István, Benedek, Tamás, Mihály, János és Bertalan.
Orsolya Ratold nb. Gyulafi Istvánhoz ment férjhez, ki 1490 és 1491 között szerepel.
János fiairól keveset tudunk:
a)
Benedek 1409 február 28-ikán a csanádmegyei Szőlős és Szent-Miklós társtulajdonosa;
2 Temesmegyei okmtár, I. k. 415. l.* 1417 október 1-én fivérével együttesen az anyjuktól szerzett Tarpa és a szatmármegyei Terebes nevü birtokba iktatják,
3 Fejér, X/V. k. 874., 876. ll.* 1419-ben megkapja István nevü fivérével a szatmármegyei Matolcsot, mely azelőtt a Pok nb. Simon báné volt.
4 Id. m. X/VII. k. 177. l.* Miután a következő (1420.) évben már nem szerepel a matolcsi birtokosok között, alig szenved kétséget, hogy 1419 és 1420 között örökösök nélkül meghalt.
b)
Tamás fivérének társaságában 1409 február 28-ikán szőlősi és szentmiklósi, 1417 október 1-én tarpai és terebesi, 1420-ban matolcsi birtokos, mely minőségben még 1422 és 1427-ben is szerepel.
5 Id. m. X/VI. 350., 473., 905. ll.* 1431 június 27-ikén és szeptember 20-ikán fivéreivel Istvánnal és Bertalannal a Károlyiak elleni pörben fordul elő.
6 Károlyi okmtár, II. k. 129., 134. ll.*
Neje
Krisztina a Gutkeled nb. Kusali Jakcs László erdélyi vajdának egy közelebbről meg nem határozható Báthory Ilonától született leánya. 1445 április 10-ikén Krisztina már özvegy; e napon leányaival együtt Erdődi Drág fia (bélteki Drágfi) Miklóst és Bátori István özvegyét és fiait elhalt férje Tamás vagyonából leányait illető leánynegyed ügyében bepörli.
7 Országos levéltár, Dipl. 13843. sz.* Él még 1446-ban.
Négy leánya volt:
Margit, Erzsébet, Potentiana és
Veronika.Potentiana 1462-ben még hajadon; később Gutkeled nb.
Szokolyinak a neje.
8 Ezzel nem egyezik Nagy Iván (X. k. 787. l.) azon adata, hogy Szokolyi János és Bátori Tamás leányának, Zsuzsánnának, fia Péter 1458–1463 Mátyás alatt macsói bán és temesi főispán volt.*
Veronika Ruszkai Dobó Domonkoshoz ment férjhez; ez 1478 előtt halt meg; özvegye akkor még él.
Margit, kit szintén 1462-ben emlitenek,
Kállai Jánoshoz ment férjhez. A szentgróti konvent 1471-ben határjárást eszközöl Bátori Andrást és Kállai Lőkös Jánost illetőleg.
1 Századok, 1887. évf., 562. l.*
c)
Mihály szintén 1409 február 28-ikán merül fel; ismerjük 1421-ig.
2 U. ott, 1871 évf., 614. l.* Azt mondják, hogy
Katalin nevü leányt hagyott hátra maga után.
d)
János 1409-től szerepel 1427-ig; többet nem tudunk róla.
e)
Bertalan, ki szintén 1409-ben felmerül, Csehországban a husziták elleni csatában esett el, halálozási évét azonban nem ismerjük. Azt tudjuk, hogy magyar seregek 1429, 1430, 1431 és 1432-ben harczoltak a husziták és taboriták ellen és miután 1432 szeptemberében két Bátori István (az egyik Bertalan fivére) osztályparancsnoki minőségben a cseh eretnekek ellen menesztett seregben szerepel,
3 Zichy okmtár, VIII. k. 482. l.* ennélfogva nagyon valószinü, hogy Bertalan 1432-ben esett el. 1431-ben ő is fordul elő a Károlyiak ellen vitt pörben. (L. f.)
IstvánJánosnak e fia folytatta a főágat. Testvérei sorában ő a legkiválóbb; legelőször 1409-ben tünik fel. 1419 február 8-ikától 1432 január 20-ikáig félbeszakitás nélkül királyi tálnokmester.
4 Blagay okmtár 297. Fejér, X/VI. k., 187., 886. ll. X/VII. k., 429. l. Zichy okmtár, VIII. k. 344. l.* 1432-ben osztályparancsnok a Csehországban működő hadseregben; 1435 márczius 8-ikától 1439 november 9-ikéig országbiró.
5 Fejér, X/VII. k., 619. l., XI. k. 329. l. Zichy okmtár, VIII. k. 556. l.* Erzsébet királynétól elpártolván, 1440 január 18-ikán János zenggi püspökkel, Tallóczi Matkó bánnal, Perényi János tárnokmesterrel, Rozgonyi János tálnokmesterrel, Pálóczi Lászlóval, Marczali Imrével azon küldöttségnek tagja, melynek a lengyel főrendekkel tárgyalnia kellett volna,
6 Ováry, a M. Tud. Akadémia tört. bizottságának okiratmásolatai, I. k. 120. l.* akkor azonban, úgymint 1441 szeptember 10-ikén csak «volt országbiró»; 1442 augusztus 17-ikén országos
hivatal nélkül I. Ulászló azon embereinek egyike, kiket a király az özvegy Erzsébettel tartandó alkudozásokra kiküldött.
1 Teleki, X. k. 107., 120. ll.* Elesett 1444 november 11-ikén a vészteljes várnai csatában;
2 Hazai okmtár, VII. k. 464. l.* ő hordta ott a király zászlaját.
A régibb irodalomban három nejét találom. Az első az Aba nb.
Somosi családból volt; másodika Gutkeled nb. Butkai Borbála, harmadika Kistapolcsai Orsolya.
Okiratilag azonban azt találom, hogy
özvegye Borbála 1445 április 10-ikén fiaival együtt sógorának, † Tamásnak nejétől és leányaitól hagyatéki ügyben bepöröltetik.
3 Országos levéltár, Dipl. 13843. sz.* 1451 február 1-én pedig tanusitja a leleszi konvent, hogy nagyságos Bátori István özvegye Borbála és Baksa nb. Csapi János ügyvédeket vallanak.
4 Zichy okmtár, IX. k. 276. l.*
Kilencz gyermeke volt: János, András, István, Péter, Pál, László, Miklós, Katalin és Margit.
János egyetlen egyszer fordul elő 1431 szeptemebr 20-ikán.
5 Károlyi okmtár, II. k. 134. l.*
Katalin Pécz nb. Marczali Lászlóhoz ment férjhez, ki 1480-ban királyi tálnokmester volt. Gyermekei nem lévén, László neje beleegyezésével annak fivéreivel 1474-ben oly szerződést kötött, hogy halála után összes somogymegyei birtokai a Báthoryakra szálljanak, kiket azokba e czimen még ez év folyamán be is igtattak. László ezután még évekig élt; 1488-ban azonban már mint magvaszakadt embert emliti a király. A Báthoryak meg is kapták a Marczali-birtokokat.
6 Csánki, id. m. II. k. 684. l.*
Margit először Mátyás király anyai nagybátyjához,
Horogszegi Szilágyi Mihályhoz ment férjhez, ki 1461 kezdetén török fogságba jtuván, Konstantinápolyban a szultán parancsára lefejeztetett, 1462 deczember 10-ikén még Szilágyi Mihály özvegye.
7 Gr. Teleki cs. okmtára, II. k. 78. l.* Nemsokára
Buzád Hahót nb. alsólendvai Bánfi Pállal kelt egybe, a ki akkor szintén özvegy volt. Pál nejeként ismerjük már 1463 február 4-ikén;
8 Teleki, id. m. XI. k. 45. l.* 1464-ben még él.
9 Csánki id. m. I. k. 723. l.* Pál előfordul még 1475-ben.
István.István e fiának, ki fivéreivel együtt 1445 április 10-ikén felmerül, fényes pályafutása volt. 1458 február 9-én királyi tálnokmesteri minőségben tagja volt azon nagy bizottságnak, mely Strasznitzban a fiatal Mátyás királyt Podjebrad Györgytől átvette,
1 Teleki, X. k. 575. l.* és onnan kezdve részt vett Mátyásnak minden nagyobb vállalkozásaiban. 1467-ben az erdélyi felkelők és István moldvai vajda elleni hadjáratban harczolt és kitüntette magát a szerencsétlen szucsavai ütközetben. 1472-ben országbiró lett. 1473 márczius 13-ikén azon magyar megbízottaknak egyike volt, kik Neisseben és Oppelnben a lengyel királylyal a békealkudozásokat tárgyalták; 1476-ban részt vett Szabács ostromlásában, mire azon küldöttséghez csatlakozott, mely a király menyasszonyát, Beatrixot Magyarországba hozta; ugyanazon évben kiüzte a törököket Moldvából
2 1477 január 10-ikén kifejezi neki a velenczei köztársaság ez alkalomból örömét és szerencsekivánatait. – Óváry, I. k. 140. l.* és megverte a törökökkel szövetkezett oláh vajdát, Baszarádot; 1477-ben kitüntette magát az osztrákok elleni hadjáratban; ez évtől kezdve az országbirói és szatmári főispáni tiszt mellett az erdélyi vajda és a székelyek ispánja méltóságát is viselte. 1478-ban azon követség tagja volt, mely Mátyás és a lengyelek királya között békét kötött. 1479 október 13-ikán Kinizsi Pállal együttesen Kenyérmezőn nagy győzelmet aratott a törökök felett; 1480-ban erdélyi vajda és szabolcsi főispán; vajdai minőségben találjuk 1492 augusztus 24-ig.
3 Történelmi Tár, 1897. évf. 506–510. ll.* 1490-ben Bécsben tartózkodott, midőn Mátyás meghalt. A király halála után előbb János Albert lengyel királyfi, aztán II. Ulászló pártját fogta, kinek részére 1491-ben osztrák Miksával békét kötött. 1492 júniusában Erdélyben komolyan megbetegedvén,
4 1492 november 22-ikén még biráskodik. – Károlyi okmtár, III. k. 7. l.* Ulászló parancsára István mestertől, Mátyásnak volt házi orvosától kezeltetett.
5 Óváry, id. m. I. k. 173. l.* 1493 január 19-ikén elvette tőle a király az erdélyi vajdaságot és a székely ispánságot;
6 Századok, 1889. évf. 678. l.*
meghalt 1493-ban.
1 1493 július 3-ikán Castiglione Bertalan Zengből közli, hogy Ulászló már teljesen kibékült a magyar főrendekkel, a mi különösen Bátori István közbejött halálának köszönhető. Bátoriban az özvegy Beatrix egyik leghatalmasabb hivét veszté el. – Óváry, I. k. 183. l. István érdemeit ecseteli Mátyás király 1477 június 5-ikén; Teleki, XII. k. 22., 24. ll., v. ö. Óváry, I. k. 162. l.* Tetemét Nyirbátorban temették.
László1445 április 10-ikén emlittetik először. 1461 márczius 28-ikán és április 27-ikén fivéreivel, András és Istvánnal egyik szomszéd birtokában elkövetett garázdálkodásnak elkövetője; 1464 május 27-ikétől 1465 február 16-ikáig királyi tálnokmester;
2 Fejér, X/III. k. 173., 176. ll. Károlyi okmtár, II. k. 364. l. Teleki, XI. k. 88., 104., 114. l.* 1473 június 11-ikén fivéreivel együtt a Domahidyaknak szatmári birtokaiba statuáltatik.
3 Történelmi Tár, 1890. évf. 111., 112., 119. ll.* 1470-ben Szatmár- és Zarándmegye főispánja; 1477 június 5-ikén megkapja fivéreivel együttesen Mátyás királytól a Maróthy-féle birtokokat.
Neje
Berzeviczi Erzsébet előfordul 1474-ben. Gyermekei nincsenek.
Pál1445 április 10-ikén emlittetik először; születésétől kezdve néma; utoljára emlitik 1490 szeptember 24-ikén.
4 Soproni okmtár, II. k. 562. l.* Nincsenek utódai.
Egy Báthory
Pál előfordul mint budai kanonok 1462 márczius 12-ikén,
5 Széll Farkas, A Bessenyey család tört., 141. l.* de ez nem lehet a néma. Hogy nem a hevesmegyei, hanem a Gutkeled nb. Báthoriak tagja, bizonyitja ama körülmény, hogy őt a budai káptalan «nagyságosnak» nevezi.
Péter.Ezt a régebbi irodalom nem ismeri; helyette Tamást sorozza be. 1445 április 10-ikén emlittetik. Többet nem tudunk róla.
Miklós.Legelőször szintén 1445 április 10-ikén emlittetik. Papi pályára lépett. Egri kispap; 1469 szeptember 13-ikától 1471 február 28-ikáig választott szerémi püspök,
1 Teleki, XI. k. 392.-, 433. ll. V. ö. Katholikus Szemle, 1896. évf. 629. l.* 1475-től 1506-ig váczi püspök. Tanulmányait Olaszországban végezte, hol bizonyos időig hittani előadásokat tartott. Mátyás király nagyon becsülte tudományosságát. Mátyás halála után II. Ulászlónak pártját fogta, kit 1497 február havában Prágába is kisértett.
András.Először emlitik 1445 április 10-ikén. 1458-ban királyi tálnokmester és szatmári főispán; 1461-ben fivéreivel, Istvánnal és Lászlóval, Ecseden; 1469-ben tálnokmester és szatmári főispán; 1470-ben fivéreivel Lászlóval csak főispán, mely minősége még 1477, 1479, 1482, 1483 és 1484. években is tart. 1473-ban fivéreivel együttesen statuálják őt a Domahidyaknak szatmármegyei birtokaiba; 1477 június 5-ikén Istvánnal és Lászlóval a Maróthy-féle (bács-, szerémi- és valkómegyei) birtokokat megkapja. Mátyás halála után II. Ulászlóhoz szegődött. 1492-ben az ecsedi várat rekonstruálta; él még 1495 április 6-ikán.
2 Székely okmtár, I. k. 283. l.* Koronaőr is volt.
Neje:
Bélteki Drágfi Julianna. Előfordul okiratilag 1499 május 5-ikén és 1500 augusztus 13-ikán.
3 Károlyi okmtár, III. k. 35., 46.*
Gyermekei: István, András, György, Magdolna és Erzsébet.
Magdolna az ismert
Perényi Imre nádorhoz († 1519 kezdetén) ment férjhez. Miután ennek nem Magdolna, hanem Kanizsai Dorottya az özvegye, világos, hogy Magdolna 1519 előtt halt meg.
Erzsébet Csanád nb.
Telegdi Jánosnak a neje. Erzsébet előfordul 1476-ban, férje 1466-tól 1471-ig.
4 Makay Dezső adata. Turul, 1895. évf. 177. l.*
István.Legelőször emlitik 1490 szeptember 24-ikén;
5 Soproni okmtár, II. k. 562. l.* elkisérte II. Ulászlót 1509-ben Prágába, midőn ez fiát, Lajost ott megkoronáztatta; 1510-ben budai királyi várnagy; 1511 május 29-ikén Temesmegye
főispánja;
1 Turul, 1887. évf. 53. l.* 1514-ben a Dózsa György ellen kivonult hadsereg főparancsnoka; 1519-ben nádor;
2 Óváry, I. k. 258. l.* 1521-ben a törökök ellen vonult, de sikertelenül vissza kellett vonulnia a Szerémségbe. 1522 október 1-én és 1523 február 5-ikén és 20-ikán temesi főispán és a távollévő király helytartója.
3 Károlyi okmtár, III. k., 139., 144., 687. ll. Történelmi Tár, 1897. évf. 687. l.* 1525 július 4-ikén elvesztette rövid időre a nádorságot, de visszakapta 1526 április 28-ikán. Részt vett a mohácsi csatában, mely után Ferdinánd pártját fogta, ki őt a nádorságban megerősitette.
4 Ováry, II. k. 9., 126. ll. 1528 deczember 18-ikán Ferdinánd helytartója (Károlyi okmtár, III. k. 175. l.)* Meghalt 1530-ban a dévényi várban; eltemették a pozsonyi Szent-Márton-templomban. «Sánta» Báthorynak is nevezték.
1521 július 28-ikán egybekelt Nyirbátorban
Zsófiával, III. Konrád mazóviai herczeg († 1503) és Radziwill Annának 1497 és 1499 között szöletett leányával. Zsigmond lengyel király 1530 október 21-ikén levelet ir a magyar főrendekhez, melyben pártfogásukba ajánlja Báthory István nádor özvegyét, Zsófia mazóviai herczegnőt.
5 Id. h. 40.* Vajjon Zsófia férje halála után Pekri Lajossal második házasságra lépett-e, bizonytalan. II. Miksa királynak ő volt a keresztanyja; meghalt 1543 márczius 11. előtt.
6 Balzer, Genealogia Piastów, 14. l.*
Egyetlen gyermeke,
Anna, Anna királynénál, I. Ferdinánd nejénél nagy kegyben állt. Az az adat, hogy a királyné Károly münsterbergi herczeggel eljegyezte és hogy a menyasszony házzaság létrejötte előtt halt meg, alig érdemel hitelt, miután Károly 1545 április 25-ikén született, mig Annának legkésőbb 1530-ban, anyja halála évében kellett születnie; egyébként is Ferdinánd neje 1547-ben halt meg, midőn Károly csak két éves volt.
György.Ez is 1490 szeptember 24-ikén emlittetik először; 1505 óta királyi lovászmester, 1513-ban Somogymegye főispánja.
7 Turul, 1887. évf. 53. l.* 1494 kezdetén elkisérte Ulászlót Lőcsére, midőn ez ottan fivéreivel találkozott. A mohácsi csata után Ferdinánd embere lett. 1531-ben még lovászmester volt, midőn babócsai kastélyában néhány főurral a két ellenkirály által okozott országos zavarok ügyében tanácskozott.
Neje
Katalin Gergellaki Buzlai Mózes királyi udvarmesternek a leánya. 1517-ben egynéhány fejérmegyei helységnek birtokosa.
1 Csánki, II. k. 364. l.*
András.Először szintén 1490 szeptember 24-ikén emlittetik. 1513 január 30-ikán szatmári főispán, 1519–1520 szatmári főispán és macsói bán, 1521-ben királyi kincstartó; 1524-ben szatmári főispán, 1527 november 10-ikétől körülbelül 1534-ig tárnokmester.
2 Turul, 1887. évf. 53., 1888. évf. 89. l. – A velenczei követ jelenti Budáról 1521 deczember 26-án, hogy Báthory Endre a neki ajánlott kincstárnoki tisztséget az uralkodó zavarok miatt el nem fogadta. – Óváry, I. k. 265. l. Magyar Történelmi Tár, VI. k. 239. l.* 1521-ben belgrádi parancsnokká nevezték ki, de tisztségét nem érvényesithette, mert a belgrádi bánok őt abban megakadályozták.
3 V. ö. Századok, 1875. évf. 132. l.* A mohácsi csatában ő szólitotta fel a királyt, hogy a jancsárokra és a szultánra rohanjon, mely tanács a király halálát és a magyar hadsereg tönkretételét vonta maga után. Lajos halála után Ferdinánd pártját fogta, ki őt 1527 végén főkincstárnokká nevezte ki; 1528 márczius 7-ikén másokkal együtt
4 Ezek: Pál esztergomi érsek, Gerendi Miklós választott erdélyi püspök, Thurzó Elek országbiró. – Történelmi Tár, 1892. évf. 748. l.* a király távollétében a kormányzással megbizott nádor tanácsosának lett kinevezve. 1528 deczember 17-ikén Ferdinánd tábornokaként Szapolyai János tábornoka, Czibak ellen csatát vesztett.
5 Óvári, II. k. 28. l.* János király irja 1529 augusztus 16-ikán, hogy Báthory András a királyi országrészeket pusztitotta, hogy a király emberei szétkergették és hogy Andrást magát a nagyváradi püspök ecsedi várában ostromolja.
6 Történelmi Tár, 1889. évf., 318. l.*
Kétszer nősült. Első neje
Borbála, Kállai János leánya. Másodika
Rozgonyi István leánya
Katalin. Okiratilag csak Katalint találtam. Atyja egyike volt a leggazdagabb birtokosoknak. Fiai nem lévén, keresztülvitte II. Lajosnál, hogy 1519-ben egynéhány abauj-, borsod-, pest- és zemplénmegyei birtokát vejére, Báthory Andrásra átruházhatta. András már 1518-ban Rozgonyi Istvánnak a veje.
1 Id. h. 1884. évf., 542., 543. ll.* Neje Katalin és ennek anyja Rozgonyi István özvegye Szerecsen Krisztina 1524 február 3-ikán és 5-ikén varannói, cserépi és turai jobbágyaikhoz parancsot menesztenek.
2 Országos ltár, Dipl. 23588, 23886. sz. V. ö. Századok, 1894. évf., 734., 735. ll.*
Házasságából a következő gyermekek származnak: Klára, János, István, László, Bonaventura (András), György és Miklós, kik közül
János, István és
László fiatal korban halt meg.
Klára a család szégyenfoltja. Első férje
Homonnai Drugeth István, ki 1527-ben ungi és zempléni főispán, Szapolyai János követe Lengyelországban és 1538-ban kassai kapitány. Úgy látszik, hogy még ez évben meghalt, mert 1540-ben Klára már
Losonczi Antalnak a neje. Ferdinánd ezt 1527-ben történt koronázása alkalmából tálnokmesterré nevezte ki; 1533-ban még Ferdinánd hive. Klára benső viszonyt folytatott férjének iródeákjával, Antallal s rábirta, hogy férjét (1551 táján) megölje. Sógora, Losonczi István Klárát ezért rövid ideig börtönben tartotta. Az elvetemült asszony aztán még bizonyos
Betkó Jánossal és utána
Benkó Bálinttal kelt egybe.
3 Turul, 1883. évf., 23. l.* Losonczi Antallal kötött házasságából két leány származott: Klára és Dorottya.
(Bonaventura) András.Azt mondják, hogy a magyar katonák idegen hangzásu nevét nem tudták kiejteni és hogy azért Andrásnak nevezték volna meg. Annyi tény, hogy az összes hivatalos okiratok és maga magát Andrásnak nevezik.
4 V. ö. Brüsseli okmtár, II. k. 140. l., Történelmi Tár, 1897. évf., 29.*
Ferdinánd és Miksa idejében élt. Már korán Ferdinánd hive. 1533 márczius közepén Bécsben tagja volt azon állami tanácsnak, melynek a két ellenkirály között kellett volna a békét helyreállitania; 1540-ben Majlát István vajda ellen vonult; 1542-ben osztályparancsnok volt azon hadseregben, melynek a tehetetlen Brandenburgi Joákim alatt kellett volna a törököket Budából kiüznie. 1549-ben György barátnak Ferdinándhoz való átpártolását vezette. 1549 óta szatmári és szabolcsi főispán; 1550- és 1551-ben a mellett Ferdinánd tárnokmestere és egyik országos kapitány.
1 Történelmi Tár, 1897. évf., 493. s. kk.* 1551 május 5-ikén Ferdinánd megbizta, hogy György baráttal együtt vegye át Erdély kormányzását. De mivel András köszvényben betegedett meg, Ferdinándot 1551 július 3-ikán arra kérte, hogy a neki szánt vajdai állástól felmentse s azt oly valakire bizza, a ki ennek minden tekintetben meg tud felelni. 1551 július 30-ikán azon óhaját fejezte ki Ferdinánd, hogy Báthory András és Miklós az Izabellától átvett koronát Tokajra vigye, a mi augusztus 11-ikén meg is történt. Augusztusban Temesvárt több más délvidéki várral együtt elfoglalta, de a főparancsnokságot nem akarta megtartani. 1552 május 1-én
2 Székely okmtár, II. k. 104. l.* Ferdinand erdélyi vajdává nevezte ki, de már ugyanazon év május 5-ikén jelenti a nagyszebeni polgármester, hogy az uj vajda Erdélybe való utjában megbetegedett és azért kéri a királyt, hogy az igy fennakadt ügyek igazgatására küldjön királyi biztosokat. 1554 deczember 5-ikén, 1555 február 19-ikén és márczius 8-ikán országbiró, szabolcsi és szatmári főispán.
3 Károlyi okmtár, III. k. 279., 284., 286. ll.* 1565- és 1566-ban országbiró; 1565-ben Schwendi Lázárral a törökök ellen kivonult hadsereg főparancsnoka; 1566-ban országbiró; 1566-ban részt kellett volna vennie a hadjáratban, de már ez évi október 4-ikén meghalt a dévényi várban.
Első neje
Anna Thurzó Elek († 1543 január 25-ikén) leánya. 1552-ben emliti őt Nádasdi Tamás.
4 Történelmi Tár, 1878. évf., 187. l.* Halála után a mesés szépségü
Mindszenti Katalinnal kötött uj házasságot.
5 Katalin aztán még kétszer ment férjhez: először csömöri Zay Ferenczhez († 1570), aztán Alsólendvai Bánfi Pálhoz.* Gyermekei nem maradtak.
Miklós.Jelentékeny szerepet játszott még Ferdinánd alatt, midőn 1551 augusztus 2-ikán fivérével,
Andrással együtt Izabella királynétól a koronát átvette. Ugyanazon évben Becse előtt harczolt a törökök ellen. Egy ideig Izabellához csatlakozott; fivérének, Andrásnak sikerült azonban őt Ferdinánd pártjára visszahozni. 1558 február 16-ikán országbiró, mely minőségben még 1579 márczius 28-ikán is működik; a mellett 1559- és 1584-ben szabolcsi, szatmári és somogyi főispán.
1 Blagaj okmtár, 516. l., Károlyi okmtár, III. k. 394., 402., 408. ll.; Óváry, II. k. 188. l.; Történelmi Tár, 1895. évf. 255. l.* Miksának koronázásakor (1563-ban) ő vitte Pozsonyban Szent-István kardját; innen kezdve Miksának állandó hive maradt; 1570-ben azzal gyanusitották ugyan, hogy a Dobó-Balassa féle összeesküvés részese,
2 Történelmi Tár, 1879. évf., 698. l.* de nem történt semmi baja; ugyanazon évben legyőzte a Karácson Györgytől a tiszántuli vidéken szitott felkelést. 1584-ben lovai megbokrosodása következtében szenvedett csonttörésben szeptember vagy deczember 17-ikén meghalt Ecseden.
3 U. ott, 1890. évf. 371. l.*
1544-ben született neje
Fruzsina Losonczi István (fennebbi Antal fivére) leánya volt.
György.1552-ben Ferdinánd hive, mely minőségben Egernek a törökök elleni védelmezésére csapatait kiküldte. 1556-ban azonban már János Zsigmond pártján találjuk, kinek érdekében Huszt városát ostromolta; 1556 június 10-ikén szatmári, szabolcsi, krasznai és közép-szolnoki főispán.
4 Károlyi okmtár, III. k. 289. l.* János Zsigmond szolgálatában találjuk őt még 1560, 1563
5 Történelmi Tár, 1884. évf., 392. l.* és 1565. években is, mely utóbbi évben felesége révén rá szállt erdődi kastélyát Miksa tábornokának, Schwendi Lázárnak átkellett bocsátania, mire aztán Zemplénmegyében fekvő csicsvai birtokában tartózkodott. Utoljára Rozgonyban 1570 február 3-ikán találjuk; akkor szabolcsi és szatmári főispán.
6 Id. h. 1887. évf., 571. l.* Eltemették a zemplénmegyei Varannóban.
Neje, Somlyói
Báthory István leánya
Anna, Bélteki Drágfi Gáspár (sz. 1516-ban, † 1545 január 25-ikén) özvegye, ki első házasságából származó fiai (György, sz. 1543 április 24-ikén és János, sz. 1544 május 6-ikán) halála után a szatmármegyei erdődi várat második férjének hozta. Őt is 1570 február 3-ikán (Rozgonyban) találjuk utoljára. Halála évét nem ismerjük; Varannóban lett eltemetve.
Györgynek következő gyermekei voltak: István, Erzsébet, Zsófia és Klára.
György és Anna 1570 február 3-ikán Rozgonyban Szászy Mihály mester előtt hit alatt igérik, hogy miként özvegy Nádasdy Tamásné Kanizsai Orsolya aszonynyal megegyeztek, leányukat
Erzsébetet Nádasdy Ferencz részére november 1-ig, s ha valami háboru, betegség vagy ilyesmi közbe jön, tovább is megőrzik.
1 Történelmi Tár, 1887. évf., 571. l.* Fivére István Varannóból kéri 1572 deczember 31-ikén a kassai főbirót, hogy Kassáról hugának és Nádasdy Ferencznek kézfogására bocsásson Varannóra két ötvös legényt vagy egy mestert harmad magával.
2 U. ott, 1891. évf., 340. l.*
Erzsébet fennebbi Nádasdy Ferenczhez (született 1555, † 1604 január 4-ikén, lovászmester és a dunáninneni vidék főkapitánya) férjhez menve, vérengzéséről tette nevét hirhedtté a történelemben. Hogy bőrének üdeségét megőrizze, azon gondolata támadt, hogy öregedő bájait leányok és nők vérével frissiti fel. Borzalmas szenvedélye már férje életében is jelentkezett nála. Nádasdy halála után birtokain, különösen pedig csejtei várában kinzókamrákat rendezett be, melyekben 600-nál több női egyént kegyetlenül megölt. Végre Thurzó György nádor, ki a gyilkos nőt tetten érte, véget vetett a dolognak, a mennyiben 1610 deczember 29-ikén este Erzsébetet elfogatta, másnap a várba vitette,
3 U. ott, 1899. évf. 722. l.* azután Erzsébet főczinkostársait halálra, őt magát pedig élethossziglani börtönre elmarasztalta; itt – Csejtén – halt meg Erzsébet 1614 augusztus 21-ikén két órakor éjfél után, mire ugyanazon évi november 25-ikén a csejthei templomban eltemették.
4 U. ott 723. l.* Pörének jegyzőkönyvei az összes tanuvallomásokkal együtt még megvannak.
Erzsébettel a Péter-ág utolsó tagja sirba szállt.
Zsófia Figedi Andráshoz, abaujvármegyei birtokoshoz ment férjhez. Gyermekei Figedi István és Borbála, mely utóbbi Pogány Györgynek lett a neje. Mindketten István nevü nagybátyjuk örökösei.
Klára Várdai Mihálylyal kelt egybe. E házasságból származik Várdai Katalin († 1630 június 7-ikén; férjei: 1. Telegdi Pál † 1596 november 13, 2. Bedeghi Nyári Pál.)
István.Született 1555-ben. 1585-ben országbiró, részt vett 1593–1594-ben a törökök elleni háboruban. Miután a protestantizmust elfogadta és állásáról leköszönt, Bocskay pártjához szegődött; nemsokára azonban meghalt ecsedi várában 1605 július 25-ikén este 9 és 10 óra között.
1 Neje július 31-ikén közzéteszi halálát. Történelmi Tár, 1889. évf., 201. l.* Nejével halála előtt öt évig szót sem váltott. Az asszony, midőn hirét vette, hogy férje vonaglik, belépett hozzá e szavakkal: «várj te kemény szivü»; ez annyira hatott a haldoklóra, hogy azonnal kilehelte életét; de neje is elájult.
2 Történelmi Tár, 1893. évf., 201., 202. l.*
István szabolcsi, szatmári és somogyi főispán volt. Végrendeletét 1603 február 28-ikán irta. Miután csak
Pál nevü természetes fiut hagyott hátra maga után, vele a Péter-ág kihalt.
Neje,
Homonnai Drugeth Ferencz és Perényi Erzsébet leánya,
Fruzsina tulélte őt. Egybekelésük Varannón 1579 farsangjában történt.
3 Id. h. 1880. évf., 645. l.*
B) Somlyói ág.
János.Bereczknek – mint fent láttuk –
János nevü fia is volt, ki 1316-ban fivéreivel együtt a Borsa nb. «Kopasz» Jakab nádor-féle lázadásban Károly király hiveként kitüntette magát és azért 1317-ben fivéreivel együtt az ecsedi várat kapta. De már azelőtt is szerzett magának érdemeket, midőn Trencsényi Máté ellen 1312-ben Kassánál, a Borsa nembeliek ellen Debreczennél és Debreczeni Dózsa zászlaja alatt Erdélyben a lázadó Moys ellen harczolt.
4 Fejér, VIII/III. k., 404., 407. ll.*
Részt vett továbbá (1319-ben) a szerbek elleni hadjáratban, hol Duchon és Kolobar nevü várak ostromlása alatt négy (részint rokon) embere elesett. A Borsa nb. Tamásfiak lázadása idejében a szatmármegyei Gilvács várnagyja volt, mely várt a lázadók ellen hősiesen védelmezett. Ezért megkapta 1326-ban Gutkeled nb. Lotthard bán lázongó fiainak (szatmármegyei) ujfejértói birtokát.
A háboruskodások bevégezte után birtokainak kezelésével foglalkozott.
1 Anjoukori okmtár, II. k. 20., 166., 416. ll. k. 60., 130., 233., 483. ll., IV. k. 29., 104., 198., 414. ll. V. k. 15., 273. ll.; Fejér, VIII/I. k., 227. l., (tévesen 1307 évszám alatt), VIII/II. k., 608. ll., VIII/III. k., 180., 404. ll., VIII/IV. k., 89. l. VIII/V. k., 156. l.; Zichy okmtár, I. k. 254., 473., 577. ll., II. k. 266., 271., 273., 319., 364., 401., 425. ll.* 1329-től körülbelül 1331-ig Szilágymegye főispánja.
2 Pesty, Eltünt régi vármegyék, I. k. 133. l. Fejér, VIII/III. k. 567. l.* 1333 deczember 4-ikétől 1341 márczius 21-ikéig szatmári
3 Zichy okmtár, I. k. 473. l.* és egyszer aradi főispán is.
4 Hazai okmtár, VII. k. 391. l. (kelet nélkül.)* Utoljára találkozunk vele 1349 október 17-ikén sárvári monostorát érintő ügyben, midőn az itéletet 1350 május 1-ére halasztják; de ezt már János meg nem érte, mert már 1350 május 1-seje előtt meghalt.
5 Zichy okmtár, II. k. 425. l.*
Nejének nevét nem ismerjük. 1344 május 3-ikán Pécz nb. Marczali Istvántól a kezeiben lévő jószágaiból járó leánynegyedét követeli.
6 Anjoukori okmtár, IV. k. 414., 415. ll.*
Három fia volt: László, György és István.
István.Legelőször 1353 január 13-ikán fordul elő, midőn fivérei társaságában valamely birtokügyben szerepel.
7 Id. h. VI. k. 37. l.* 1355 június 19-ikén részt vesz a családi birtokok felosztásában:
8 Id. h. 326.* 1657 július 2-ikán már nagyváradi kanonok, birtokait pedig fivéreinek kezében találjuk;
9 Id. h. 598.* utoljára 1366 április 15-ikén akadunk reá, midőn mint nagyváradi kanonok és homrogi főesperes, fivéreinek beleegyezésével kereksomlyói szőlőjét valamely zárdának adományozza.
10 Fejér, IX. 3. k., 605. ll.*
György.1350 május 1-én emlittetik először. 1356 július 10-ikén Olaszországban tartózkodik a király hadseregében;
1 Anjoukori okmtár, VI. k. 489. l.* különben csak fivérei és rokonai társaságában vagy magányosan birtokosként szerepel 1373 július 27-ikéig.
2 Zichy okmtár, III. k. 503. l.* János nevű fia és egy leánya volt.
György
leánya Gutkeled nb.
Váradi Miklóshoz ment férjhez; 1373 július 27-ikén már özvegy asszony; férjének fivére, Domonkos, nevezett napon atyjának hozományát visszaadta.
3 Id. h.*
János.Legelőször 1362 április 28-ikán akadunk reá; birtokos minőségben szerepel 1414 június 13-ig.
4 Id. h. III. k. 206. l., IV. k. 182., 232. ll., V. k. 344. l., VI. k. 305. l.* Egyebet nem tudunk róla.
László.János fia; először 1350 május 1-én emlittetik (l. f.); 1353 január 30-ikától 1357 május 8-ikáig Szabolcsmegye főispánja és a mellett 1355 május 1-én testőrtiszt; 1353 első felében Lajos király kiséretében Erdélyben tartózkodott; 1356 július 10-ikén fivérével Györgygyel és unokaöcscsével Péterrel részt vesz az olasz hadjáratban; utoljára ráakadunk 1375 február 1-én.
5 Hazai okmtár, V. k. 214. l.* 1378-ban már nem él.
Neje
Anna Pok nb.
Megyesaljai Móricz († 1339) leánya. E Móricznak szülei: Miklós vajda és II. Moys nádor († 1280) leánya Erzsébet. Anna kijelenti 1351 deczember 6-ikán, hogy fivére Simon leánynegyedi követeléseit többi között a krasznamegyei
Somlyó-val (ma Szilágy-Somlyó) kielégitette. 1355 november 3-ikán átadja fél Somlyót fiainak, Szaniszló, László és Györgynek, másik felét visszatartja leányai számára. Utoljára emlitik 1365 január 8-ikán.
6 Anjoukori okmtár, V. k. 532. l., VI. k. 385. l.; Fejér, X/IV. k., 846. l.* Igy jutott Somlyó a Báthoryak ezen ágához, ki azóta magát «Somlyai»-nak nevezi.
A már nevezett fiakon kivül Jánosnak még három leánya is volt:
a) Egyikök 1378-ban
Csicseri Mihály özvegye. Csicseri Jób fia Mihály előfordul 1317 deczember 16-ikán.
1 Temesmegyei okmtár, I. k. 13. l.*
b) A másik ugyanazon évben Gradeczi Bodiszló fia
Miklós özvegye.
c) Erzsébet Debreczeni Gergelyhez, Dózsa nádor unokájához ment férjhez; Erzsébet 1415-ben még életben van; férje 1343-tól 1382-ig fordul elő.
2 Fejér, IX/V. k., 563. l.; Turul, 1891 évf. 68. l.*
László fia
Lászlóról, ki 1355-ben még zsenge koru volt, többet nem tudunk.
György1355-ben találjuk először; 1378-ban előfordul testvéreivel együtt
3 Zichy okmtár, IV. k. 33. l.* bővebbet nem tudunk felőle. Utoljára 1394 augusztus 10-ikén akadunk reá.
4 Temesmegyei okmtár, I. k. 244. l.* Három fia volt: Antal, Barnabás és János.
Antal.Legelőször emlitik 1409-ben.
5 Fejér, X/IV. k. k. 866. l.* 1415 november 11-ikén a Pok nb. Megyesiekkel Megyes birtoka végett pöröl. 1419 november 8-ikán az ország határainak védelmezésére fegyveresivel együttesen a király hadseregében tartózkodik; 1420 január 8-ikán krasznai birtokaiban szabályozza a telepitési viszonyokat; utoljára 1424 június 9-ikén emlittetik. Meghalt 1424-ben.
6 Zichy okmtár, VI. k. 375., 462., 562., 574. ll., VIII. k. 177., 345. ll.*
Özvegye
Anna 1428 márczius 6-ikán saját, úgy mint leányai
Orsolya, Erzsébet és
Potentiana nevében óvást tesz az ellen, hogy néhai férje fivére Barla (= Barnabás) már öt év óta (mindjárt férjének halála után) birtokait elfoglalja és haszonélvezetüket bitorolja.
7 Id. h. VIII. k. 345. l.*
Antal leánya
Erzsébet 1467 november 30-ikán
Abefi Zólyomi Tamás biharmegyei birtokosnak az özvegye. Nevezett napon II. Pál pápától hordozható oltárprivilegiumot kap.
8 Tört. Tár, 1899. évf. 265. l.*
Barnabás (= Barla)1408-ban emlittetik, midőn május 1-én bizonyos birtokügyben esküt kell letennie;
1 Fejér, X/IV. k. 836. l.* 1409-ben fivérei társaságában szerepel,
2 Id. h. 866. l.* 1424 június 9-ikén, mint György esztergomi érsek familiarisa, annak banderiumában a husziták elleni hadjáratban vesz részt, minek következtében a király ugyanazon év október 6-ikáig törvényszéki szünetet rendel számára. 1428 márczius 6-ikán arról értesülünk, hogy 1424 óta fivérének, néhai Antal családját birtokjogaiban háborgatja.
3 Zichy okmtár, VIII. k. 177., 345. ll.*
János.Györgynek e fia fivéreivel együtt 1409-ben emlittetik;
4 Fejér, X/IV. k., 866. l.* 1410-ben rokonaival együtt a Szokolyiaknak elzálogositott rakamazi birtokrészt kiváltja.
5 Id. h. X. 5. k., 49. l.* Három fia volt: György, Mihály és László.
Györgyöt és
ászlót többi között a következő birtokpör adataiból ismerjük: Liszkai András, Pál volt macsói bán fia, Anna nevü leányt hagyott hátra maga után, ki Kusali Jakcs László neje lett és mint ilyen, Báthory István és Báthory György fia János ellen Somlyó és a hozzá tartozó részek végett pört inditott. Garai Miklós nádor a tárgyalást 1430 május 1-ére tüzte ki, de a Báthoryak állitották, hogy okirataik Bátori Józsa
6 Báthory Józsát nem ismerjük. Az illető okirat (Fejér X. 7. k., 732. l.) eredeti példányban valószinüleg «Georgii filii Johs» áll, a mit a másoló «Johannis» helyett «Jose»-nek vett. Itt vagy György anyjáról vagy az 1414-ig előforduló János özvegyéről lehet szó.* fia György özvegye kezében vannak és ennek következtében az ügy 1431 május 1-ére lett elhalasztva. Utóbb azonban ujra elhalasztották 1433 október 6-ikáig és miután György az illető napon meg nem jelent, 1434 január 13-ikára halasztották el. Az alatt meghalt Garai Miklós nádor, mire az ügy György esztergomi érsek kezébe került. Anna is elhalálozván, ügye leányára, Tallóczi Ferencznére szállt át, mire 1434 október 6-ikán uj határnapot kitüztek. 1434 deczember 14-ikén megidézték a hidvégi birtokán tartózkodó Györgyot 1435 január 13-ára, de miután e határnap előtt szintén meghalt és ügyei fivérére,
Lászlóra átszálltak, ujabb halasztás történt 1435 márczius 23-ikára. Palóczi Mátyás nádor azután ujra elnapolta az ügyet. Lászlóval különben már 1431-ben találkozunk. Részt vett az országos mozgalmakban; a mennyiben a törökök, a római király, a Cillyek, a csehek és László oláh vajda ellen harczolt. Érdemei elismeréseül megerősitette őt Hunyadi János 1448 február 1-én a középszolnoki Somlyó, Perecsen, Hidvég, Csehi, Kőröstelek, Badacson és az alsófehérmegyei Miklóslaka nevü birtokokban.
1 Densusianu, Documente II. 758.*
Mihályt 1431 június 27-ikén és szeptember 20-ikán emlitik.
2 Károlyi okmtár, II. k. 129., 135. ll.*
Szaniszló.Legelőször találkozunk vele 1355-ben; 1379 április 6-ikán Megyesbe akarják őt beiktatni, de a Megyesiek és Móriczhidaiak tilalmazzák;
3 Fejér, IX/V. k. 360. l.* 1390-ben megnyeri a Somlyó végett a Megyesiek ellen inditott pörét;
4 Id. h. X/IV. k., 844., 852. ll.; Zichy okmtár, IV. k. 33., 182. ll.* 1405-ben már nem él.
Négy fia van: László, György, István és János. Ez utóbbit,
Jánost, csak 1414 végén találom emlitve.
5 Történelmi Tár, 1889. évf., 741. l.*
Lászlóról csak azt tudjuk, hogy 1438-ban az erdélyi vajdának azon felhivásának, hogy embereivel a törökök ellen vonuljon, nem tett eleget és hogy a vajda őt e miatt erdélyi birtokaitól megfosztotta. Erzsébet királyné azonban 1438 augusztus 10-ikén megkegyelmez neki.
6 Fejér, XI. k. 140. l.* Utoljára emlitik 1449-ben.
György, kit csak 1449-ben találok emlitve,
7 Széll, Bessenyeiek, 29. l.*
László nevü fiut hagyott hátra maga után, ki 1455 április 14-ikén és június 11-ikén szabolcsmegyei birtokos.
8 Zichy okmtár, IX. k. 490., 501. ll.*
Istvánátveszi atyja után 1405-ben a Megyesiek elleni pört;
1 Fejér, X/IV. k., 852., 865., 866. ll.* előfordul rokonaival együtt bizonyos peres birtokok ügyében 1408-ban és 1410-ben; 1414 június 13-ikán és 1415 márczius 26-ikán hasonló ügyben önállóan szerepel; 1424 június 9-ikén egyszerü földbirtokos; 1432 szeptemebr 7-ikán osztályparancsnok a boszniai eretnekek ellen kivonult hadseregben, 1435 június 23-ikán megint csak egyszerü földbirtokos.
2 Zichy okmtár, VI. k. 306., 353. ll. VIII. k. 177., 482., 558. ll.* 1448 február 1-én János fia Lászlóval megkapja a fennevezett középszolnoki és alsófehérmegyei birtokokat, mely adományozásban fiai:
László, György, Mátyus, István, Miklós és
János is részesek.
Két neje volt, de sorrendjüket nem ismerjük. Egyikök Gutkeled nb.
Várdai Mihály († 1429) és Ákos nb. Almosdi Csire Annának leánya:
Dorottya, ki testvéreivel együtt 1452 január 28-ikán emlittetik.
3 Zichy okmtár, IX. k. 311. l.* Másikuk:
Tótprónai Turóczi Benedek leánya:
Orsolya. Ezektől következő gyermekei születtek:
1.
László, kit 1431 szeptember 20-ikán és 1448 február 1-én emlitenek.
4 Károlyi okmtár, II. k. 134. l.* Neje állitólag
Potentiana, kitől
Margit és
Krisztina (1465) született. Potentiana László halála után állitólag kusali Jakcs Péterrel (1481) lépett volna második házasságra.
2.
György, kit szintén 1431 szeptember 20-ikán és 1448 februárban emlitenek
5 U. ott.* és kinek állitólagos fia
Antal 1484-ben él.
3.
Péter előfordul egyetlen egyszer: 1431 szeptember 20-ikán.
6 U. ott.*
Mátyus, kit 1431 szeptember 20-ikától 1448 február 1-éig ismerünk.
7 U. ott.*
5.
Miklós, aki a főágat folytatta (lásd alább).
6.
I. Domonkos, ki valószinüleg ifjuságában meghalt.
7.
Gellért, ki 1476 deczember 7-ikén szerepel (l. lent).
8.
II. Domonkos, ki a premontrei rendbe lépett; 1476 deczember 7-ikén családi birtokügyben szerepel: 1498-ban jászói apát; kétségkivül azonos azon Báthory Domonkossal, ki 1484-ben az erdélyi Zánokfalvát kapja.
1 Történelmi Tár, 1886. évf., 91. l.*
9.
János, a kiről alább lesz szó.
10.
István, kit szintén külön tárgyalunk.
11.
Anna, ki 1460-ban emlittetik. Kétszer ment férjhez. Első férje Kaplyon nb.
Nagymihályi Dénes; másodika:
Agárdi László, ki 1440 október 20-ikán emlittetik, de 1453 január 28-ikán már nem él.
12.
Hedvig, a kiről találom, hogy az 1453–1470 előforduló (erdélyi)
Sombori Tamásnak a neje.
2 Turul, 1897. évf., 30. l.* Mások szerint 1490-ben Kenderes Lászlóné, de ez nem áll.
Biztossággal a következőket tudjuk: az erdélyi egyházmegyéhez tartozó néhai Báthory István fiai:
János, Miklós, Domonkos és
Gellért panaszolták, hogy
Sombori Tamás özvegye Hedvig őket azon ürügy alatt, mintha a hozományához tartozó javait jogtalanul elfoglalták volna, beperelte s azután az itélettel nem volt megelégedve, hanem a pápához fellebbezett, de még mielőtt a választ megkapta volna, elhalálozott. Erre az erdélymegyei Eskellői Ördög Simon neje, Ilona, – az elhalt Hedvig leányának állitván magát – alpereseket a pápai válasz átvételére felhivta, azok pedig ez ellen megint a pápához apelláltak. Miután erre a költségekben el lettek marasztalva és ujólag a pápához föllebbeztek, felhozzák, hogy lakóhelyük Tasnád és Erdély között a Meszes hegységen veszélyes az átjárás, Tasnádon és Bátorban alkalmas egyházi férfiak nincsenek, kérik tehát a pápát, hogy ügyükkel az egri egyházmegyének egyik férfiát bizza meg. A pápa 1477 deczember 7-ikén kivánságukat teljesiti.
3 Tört. Tár, 1899. évf. 14. l.* Hedvig e szerint 1476 deczember 7-ikén már nem él és csak Sombori Tamás özvegyeként lesz emlitve.
13.
Margit, ki
Semsei Lászlóhoz ment férjhez. Margit 1470-ben még él; férje 1454-től 1483-ig fordul elő.
4 Teleki, XII. k. 44., 221. l.; Turul, 1890. évf., 141. l.*
14.
Veronika, 1495-ben Gutkeled nb.
Szokolyi Miklós özvegye.
5 Ezeken kivül Istvánnak még két leányt tulajdonitanak: a) Potentianát, ki Kállai Lökös Lőrinczhez ment férjhez. E Lőrincz 1449 deczember 15-ikén és 1462 január 25-ikén fordul elő. (Károlyi okmtár, II. k. 277., 345. ll.) b) Borbálát, kiről nevén kivül mit sem mondanak.*
Miután István fiai János és István a családnak egy különálló ágát, az ugynevezett Szaniszlófi-ágat alapitották és csak Miklós a főágat folytatta, kell, hogy e két ágat egymástól különitve rajzoljuk.
a) Ifjabb vagy Szaniszlófi-ág.
1.
János és utódai.Szaniszló unokája
János a «Szaniszlófi» nevet vette fel, mely utódaira is átment. E János előfordul 1462 április 6-ikán;
1 Károlyi okmtár, II. k. 348. l.* utoljára 1500 április 22-ikén akadunk rá, midőn a római «San Spirito» kórház confraternitásának tagjai sorában szerepel.
2 Hunyadmegyei tört. és rég. társulat évkönyve, VII. k. 50. l.* Neje állitólag
Szokolyi Borbála.
3 Turul, 1883. évf., 24. l. szerint az 1496-ban élő Losonczi Bánffy Péter leánya Anna először Báthory Jánosnak, később Apafi Györgynek a neje. Ha ez időtájt már Báthory János nem élt, akkor Anna valószinüleg e Jánosnak második neje. A Báthory Jánosokról szóló adatok egyáltalában igen zavarosak. Szokolyi Borbáláról, Báthory Jánosnéról még mondják, hogy férje halála után Gerendi Péterrel (1526-ban) második házasságra lépett volna.*
János fiai: György, László, János, Péter és Imre.
Györgyről csak azt tudjuk, hogy 1498-ban élt.
Jánosra az utolsó jegyzetben mondottak is vonatkozhatnának. Találkozunk vele 1500 április 22-ikén a fentebb emlitett római Szentlélektársulat tagjai sorában.
Imre és utódai.Imréről, ki atyjával és fivéreivel 1500 április 22-ikén szintén a római Szentlélek-társulat tagja, tudjuk, hogy Szalók nb.
Bessenyei Mihály és Spáczai Dorottya leányával,
Krisztinával kelt egybe, ki 1557-ben még él.
4 Turul, 1889. évf. 8. l.* E házasságból származik Péter és Anna.
Péter gyermekek hátrahagyása nélkül halt meg.
Anna kétszer ment férjhez. Első férje Dralepszkai (Dulepszkai)
Horvát Boldizsár, kit 1559-től 1573-ig ismerünk, kitől két fia, Menyhért és János és egy Ilona nevü leánya született.
1 E Boldizsárról határozottan mondhatjuk, hogy Horvátországból származó család ivadéka. Dralepszka vagy Dulipszka nevü helységet nem ismerünk ugyan Horvátországban, de van a kőrösmegyei körösi alispánságban még ma is Duljevska helység és ez a fennebbi család ősi fészke. 1244 október 5-ikén találjuk, hogy IV. Béla a (Kőrösm.) Bakonok vár melletti Dulypchka nevü földért Péter fia Endrének adományozza, mely adományozást V. István 1270-ben ezen Endre fiainak: Lukács, Vid, Máté és Péternek megerősiti. (Hazai okmtár, VII. k. 29., 127. ll.; v. ö. Fejér, IV/I. k. 256. l. 1242. évről.)* Boldizsár halála után özvegye
Dóczi Kelemennel második házasságra lépett. 1579 deczember 7-ikén a magyar országtanács az árvák ügyében levelet ír Ernő főherczeghez, mire Ernő 1580 április 19-ikén az árvák részére Bessenyei Györgyöt és Kátai Ferenczet rendelte gondnokul, megfosztván az előbbi gondnokot, Dóczi Kelement, az árvák mostoha atyját e tisztétől, minthogy az árvák vagyonát vesztegette, illetőleg mig azok atyja Horvát Boldizsár Tótországban tartózkodott, azoknak pestmegyei Almás és Kóka helységeit több egri vitéz által elfoglaltatni engedte.
2 Széll, Bessenyeiek, 36., 176. ll.*
Anna 1580-ban már nem él.
3 V. ö. «Nagy Iván» cz. folyóirat, I. évf. 160. old.*
László és utódai.László okiratilag 1474 január 20-ikán fordul elő, midőn atyai nagybátyjával, Istvánnal a Kállayakat érintő ügyben emlittetik.
4 Országos ltár, Dipl. 17536.* 1517 november 11-ikén ugyanazon nagybátyjával rendeletet bocsát tótprónai jobbágyaihoz bizonyos fizetés ügyében.
5 U. ott, 22982.*
Egy fia volt: János és három leánya:
a)
Magdolna, ki a Szatmármegyéből származó
Tunyogi Imréhez (előfordul 1590-ben) ment férjhez.
b)
Borbála, kit 1572-ben emlitenek. Férje
Irinyi Ferencz 1563-tól 1567-ig fordul elő.
6 Károlyi okmtár, III. k. 342., 373. ll.*
c)
Zsófia, kinek férje (Artándi) Anarcsi
Tegzes Antal valószinüleg azonos azon Tegzes Antallal, ki 1569-ben a Dobó-Balassa-féle összeesküvés tárgyában tanu minőségben szerepel
1 Történelmi Tár, 1879. évf., 689. l.*
és kit az erdélyiek megöltek. Alig szenved kétséget, hogy e Zsófiának második férje
Vetési Gáspár és hogy azon Zsófiával azonos, ki mint Gáspár neje 1594-ben török fogságba jutott.
2 Károlyi okmtár, III. k. 590. l.*
János, kiről 1572-ben tesznek emlitést, csak
Ferencz nevü fiut hagyott hátra maga után. E Ferencz neje:
Strausz Zsuzsanna gyermektelen maradt. Ferencz többekkel együtt 1589 május 13-ikán az Ibrányiak elleni pörben fordul elő.
3 U. ott, III. k. 590. l.* Nejét még 1592-ben emlitik.
Péter és utódai.Péterről, ki szintén 1500 április 22-ikén a római Szentlélek-társaság tagjai között szerepel, tudjuk, hogy
Borbála nevü neje volt. Ennek anyja Anna, ez pedig Szalaházi László leánya. Péter házasságából biztosan csak Elek nevü fiát és Borbála nevü leányát ismerjük. Mások szerint még
Gáspár és
Katalin nevü gyermekei is voltak.
Borbála 1568-ban
losonczi Bánfi Pál neje. E Pál (1566-tól 1568-ig) Udvarhely, Csik és Maros főkapitánya és főudvarmester.
4 Székely okmtár, II. k. 228., 229. ll.; Turul, 1883. évf. 24. l.*
Elek 1568-ban még él. Neje
Kusali Jakcs Anna 1588 május 24-ikén él.
5 Károlyi okmtár, III. k. 449. l.* Házasságukból három fiu és egy leány származott: a) és b) két
Gáspár nevü figyermek, kiknek egyike zsenge korában meghalt.
c)
Péter, ki nem hagyott utódot maga után.
d)
Katalin, ki
Lónyai Istvánhoz ment férjhez. Ez 1567-ben szatmári és tokaji várkapitány; meghalt 1615-ben. Özvegye Katalin 1620-ban még életben van.
2. István és utódai.Istvánnak és Tótprónai Turóczi Orsolyának fia
István okiratilag 1448 február 1-én fordul elő;
6 Id. m. II. k. 348. l.* továbbá 1462 április 6-ikán, 1464-ben, 1474 január 26-ikán és 1517 november 1-én, mely utóbbi napon tótprónai jobbágyainak bizonyos fizetési meghagyást küld.
7 Országos ltár, Dipl. 17536. és 22982. sz.*
Négy fia volt:
Zsigmond, András, János és
István; a két utóbbiról mit sem tudunk.
Andrásról tudjuk, hogy 1544 deczember 9-ikén még él hogy bizonyos (Kállay vagy Várdai)
Borbála a neje.
1 Már fennebb láttuk, hogy a Péter-ágból származott András tárnokmesternek állitólagos első neje Kállay Borbála. Itt mindenesetre tévedés van; a nagyobb valószinüség a mellett szól, hogy csak egy Kállay Borbála volt és hogy ez Szaniszlófi Andrásné. Az Eszterháziak naplója (Történelmi Tár, 1888. évf. 224. l.) azt állitja, hogy Várdai Borbálának férje Báthory András; ha ez igaz, akkor szintén csak ez Andrásról lehet szó.*
I. Zsigmond 1511-ben fordul elő. Neje
Maczedóniai Anna; gyermekei Farkas és Miklós.
Farkas és utódai.Farkas 1544 deczember 9-ikén fordul elő; e napon megkeresi a királyi helytartó az erdélyi káptalant, hogy a kolozsmonostori konvent azon panaszát, mely szerint kolozsmegyei Fejérd nevü birtoka Báthory András és Báthory Farkas kezére jutott, vizsgálja meg és ha a dolog igazsága kiderül, őket a birtok visszaadására intse meg.
2 Történelmi Tár, 1893. évf. 305. l.*
Farkas gyermekei: Anna és II. Zsigmond.
Anna az 1549-ben szereplő
Kállai Ferencznek a neje.
II. Zsigmond gyermekei:
III. Zsigmond, ki utódok nélkül meghalt és Zsófia.
Zsófia kétszer ment férjhez. Első férje
Losonczi Bánfi Tamás; másodika
Osztopáni Perneszi Gábor. Zsófia átengedi 1600-ban második férjének saját szatmármegyei birtokait. Gábornak első neje Káta nb. Csarnavodai Borbála.
3 Id. h. 1892. évf. 382. l., v. ö. Turul, 1892. évf. 132. l.*
Miklós és utódai.Miklós 1538 november 1-én már nem él. Özvegye
Makrai Zsuzsanna akkor még életben van. E napon megparancsolja János király, hogy Zsuzsánna az erdélyi püspöknek a tőle elfoglalt ugocsa- és szatmármegyei dézsmákat visszaadja.
4 Történelmi Tár, 1891. évf. 125. l.* Két gyermeke volt: István és Anna.
Anna, kiről 1553-ban tesznek emlitést,
Erdőteleki Györgyhez ment férjhez. Erdőteleki György
árvái 1592-ben a szatmármegyei Ujváros társbirtokosai.
1 Károlyi okmtár, III. k. 535., 536. l.*
István nejétől,
Parlagi Borbálától csak
Zsuzsanna nevü leány született, kinek három férje volt: 1. Ákos nb.
Csetneki András, 2.
Urai Mihály, ki szatmármegyében 1590 és 1600 között szerepel, 3.
Aranyasi Mihály.
b) öregebb vagy somlyai ág.
Miklós és gyermekei.Miklós, Istvánnak valószinüleg első nejétől, Dorottyától, született fia 1462 április 6-ikán fordul elő.
2 Id. h. II. k. 348. l.* 1498 április 19-ikén a Szabolcsmegyében fekvő Thedej nevü helységre támaszt igényeket.
3 Tört. Tár, 1890. évf. 362. l.* 1500 április 22-ikén a római Szentlélek-társulat tagja.
Két neje van: 1. a máskülönben ismeretlen származásu
Borbála állitólag Kázméri leány Zemplénmegyéből; 2.
Losonczi Bánfi János leánya
Zsófia.Következő gyermekei voltak:
1.
István, kiről alább lesz szó; a család folytatója.
2.
Miklós, ki 1500 április 22-ikén atyjával és bátyjával együtt a római Szentlélek-társulat tagja.
3.
Móricz, ki gyermekkorban meghalt.
4.
Bertalan, ki 1536 augusztus 16-ikán és szeptember 13-ikán Szatmármegye főispánja.
4 Károlyi okmtár, III. k. 198., 202. l.* Neje állitólag Kusali Jakcs Klára; esetleges utódait nem ismerjük.
5.
Katalin, ki
Sarmasági Lászlóhoz ment férjhez. Sarmasági László özvegye Bátori Katalin 1552-ben a biharmegyei Álmosdon egy portát birt.
5 Nagy Iván, X. k. 69. l.*
6.
Erzsébet férje: Kaplyon nb.
Nagymihályi Bánfi György.7.
Borbála, ki Ákos nb.
Álmosdi Csire Andrásnak a neje.
István vajda.Született 1477-ben. 1500 április 22-ikén atyjával és Miklós nevü öcscsével a római Szentlélek-társulat tagja. 1521 június 17-ikén erdélyi alvajda; 1526-ban munkácsi várnagy.
1 Századok, 1867. évf. 289. l. Székely okmtár, II. k. 9. l.* A mohácsi csata után Szapolyai Jánosnak megrendithetetlen hive, kinek majdnem egész Erdélyt megmentette; 1529-ben erdélyi vajda; meghalt 1534 márczius 17-ike után.
2 Történelmi Tár, 1890. évf. 352. l.*
Neje Csanád nb.
Telegdi István tárnokmester († 1514) leánya
Katalin született 1492-ben. 1516 október 13-ikán már férjnél van. 1536-ban bizonyos birtokügyeket rendez; ép úgy találkozunk vele 1538-ban; meghalt 1547-ben.
3 Makay a Turulban, (1895. évf. 180. l.).*
Következő gyermekei voltak:
1.
Miklós, ki Wagner
4 Collect., I. k. 36. l.* szerint korán halt meg. Óváry okiratmásolatai szerint (II. k. 78. l.) jelenti a pármai követ 1568 május 27-ikén a Bécsből kapott hireket, melyek többi között azt is tartalmazzák, hogy
Báthory Miklós, ki a minap jött Erdélyből Bécsbe, a császártól az esztergomi érsek palotáját kapta ajándékba, kinek utódjává lett kinevezve. Nem ismerünk ez időből más Bátori Miklóst, kire ez adat rá illene, ha csak a pármai követ a nevet el nem ferditette; tény azonban, hogy 1568-ban nem Báthory Miklós, hanem Verancsics Antal lett esztergomi érsek. Okiratilag azonban tudjuk, hogy Báthory István fia Miklós 1516 október 13-ikán már él.
5 Turul, 1895. évf. 179. l.*
2.
András, kiről majd alább lesz szó.
3.
Kristóf, az erdélyi fejedelem (lásd alább).
4.
István, a lengyel király, kiről külön szólunk.
5.
Katalin, kit 1516 október 13-ikán emlitenek.
6 Id. h. 1895. évf. 179. l.*
6.
Zsófia, ki Kőrösszegi
Csáki Dömötörhez (1526) ment férjhez.
7.
Anna,kinek három férje volt:
a) 1539 június 16-ikán
Bélteki Drágfi Gáspár, Kraszna- és Középszolnokmegye főispánja, a protestantizmus lelkes pártolója; meghalt 1545 január 25-ikén,
b) Homonnai Drugeth Antal, c) a már ismert
Bátori Báthory György. György barát őt 1546-ban a lutheranizmus buzgó pártfogójának nevezi.
1 Történelmi Tár, 1880., 5. l.*
1548 április 23-ikán már másodszor özvegy.
2 Századok, 1899. évf. 659. l.* 1551-ben már Báthory György neje. 1557 január kezdetén – habár teljesen egészséges volt – végrendelkezett. Fivéreinek (András, Kristóf és Istvánnak), Kerecsényi Lászlónénak (nővérének) és Bánfi Miklós leányának Katalinnak hagyott különfélét.
3 Károlyi okmtár, III. k. 241., 271. l. (gyanus), 289., 293. ll. Századok, 1899. évf. 659. l.*
8.
Erzsébetnek két férje volt:
a) Tétény nb. petrovinai
Pekri Lajos, I. Ferdinánd hive. Halálozási évét nem ismerjük. 1554-ben még él,
4 Történelmi Tár, 1883. évf. 489. l. v. ö. Nagy Iván, I. évf. 107. l.*
b) Gyovád nb. kányaföldi
Kerecsényi László; megkapja 1559 május 30-ikán a báróságot; szigetvári, később gyulai kapitány, meghalt 1566-ban török fogságban. Erzsébet halála után († 1562 Gyulán, eltemettetett Somlyón) Frangepán Klárával második házasságra lépett. Fiával kihalt az ága; Frangepán Ferenczczel eljegyeztetett leánya Judit 1576-ban Hagymási Kristófhoz ment férjhez.
5 Tört. Tár, 1880. évf. 644. l.*
Hogy mikor kelt egybe Erzsébet Lászlóval, nem tudjuk; tény, hogy 1557 január kezdetén már neje.
6 Károyi okmtár, III. k. 295. l.*
István lengyel király.A Báthory család legkimagaslóbb tagja. Született 1533 szeptember 27-ikén.
7 Egyik kutfő szerint szeptember 22-ikén.* Miután tanulmányait Páduában elvégezte, nagyobb utazásokat tett Olaszországban. I. Ferdinánd alatt megkezdé pályáját, de nemsokára átment Izabella és fiának pártjára. 1557-ben szatmári kapitány; 1562 január 13-ikán nagyváradi kapitány; 1563 október havában János Zsigmond követe a lengyel királynál, 1564-ben nagyváradi kapitány és Biharmegye főispánja. Többször Bécsben is tartózkodott, hol a Miksa és János Zsigmond között folyt tárgyalásokban részt vett. Már 1567 augusztusában szó van róla, mint János Zsigmondnak az erdélyi trónon utódjáról; 1571 május 25-ikén megválasztották erdélyi fejedelemmé és mint első választott fejedelem erősen védelmezte országának önállóságát az osztrákokkal és a törökökkel szemben. Jeles tulajdonságai hirének köszönhette, hogy a lengyelek 1575 deczember 14-ikén királyukká választották; 1576 tavaszán átvette Lengyelország kormányzatát; május 1-én megkoronázták Krakóban, május 2-ikán Jagelló Anna királyleánynyal kelt egybe. Meghalt Grodnóban 1586 deczember 12-ikén; tetemét 1588-ban a krakói királyi sirboltban helyezték el; gyermekeket nem hagyott hátra maga után.
Neje
Anna, I. Jagelló Zsigmond lengyel király és Sforza Bona leánya, született Krakóban 1523 október 18-ikán; meghalt Varsón 1596 szeptember 9-ikén; eltemették 1596 november 12-ikén a krakói királyi sirboltban.
Kristóf erdélyi fejedelem.Az előbbinek fivére; született 1530-ban. Miután fiatal korában Angol-, Spanyol-, Franczoa-, Német- és Olaszországot beutazta s ez országok nyelveiben jártas volt, Izabella királyné 1557-ben követévé kinevezte Francziaországba. Izabella halála után hü embere maradt János Zsigmondnak; az ő befolyásának volt köszönhető, hogy a fiatal fejedelem 1562-ben Erdélyt el nem hagyta; 1562 január 13-ikán szászsebesi parancsnok;
1 Történelmi Tár, 1880. évf. 687. l.* 1566-ban többekkel együtt a hadsereg egyik főparancsnoka. Fivérének fejedelemsége alatt nagyváradi kapitány; annak lengyel királylyá történt megválasztatása után követé őt az erdélyi fejedelemségben. Meghalt 1581 május 27-ikén délután 4 órakot; eltemették Gyulafehérvárott.
2 U. ott. 1893. évf. 118. l.*
Neje Baksa nb.
Kismarjay Bocskay György († 1571) és
Lekcsei Sulyok Krisztina leánya
Erzsébet, Bocskay István edélyi fejedelem nővére; meghalt Gyulafehérvárott 1581 február 15-ikén reggel 4 órakor; eltemették február 23-ikán. Anna lengyel királyné 1581 márczius 20-ikán vigasztalja Kristófot neje elhunyta alkalmából és köszönetet mond neki a néhai nevében neki küldött ajándékokért.
3 U. ott, 1895. évf. 257. l.*
Kristófnak következő gyermekei voltak:
a)
Miklós, született 1567-ben; meghalt 1576 január 30-ikán; eltemettetett Gyulafehérvárott.
b)
Boldizsár, vizbefult 1577 május 19-ikén.
1 Századok, 1881. évf. 419. l.*
c) Névleg ismeretlen
Fiu. Contarini Pál velenczei követ jelenti 1581 június 24-ikén Bátori Kristóf halálát és kiemeli, hogy Kristófnak
két fia maradt hátra.
2 Óváry, II. k. 262. l.*
d)
Zsigmond, kiről majd alább szólunk.
e)
Grizeldisz; születési évét nem ismerjük. 1583 június 12-ikén István király közvetitése folytán Zamoyski János lengyel kanczellárral kelt egybe;
3 V. ö. Történelmi Tár, 1880. évf. 646. l.* meghalt már 1590 elején. 1590 márczius 14-ikén Báthory Zsigmond Bocskay Istvánt küldte Csáki Istvánnal Lengyelországba, hogy meghalt nővére Grizeldisz, Zamoyski kanczellár neje, menyasszonyi hozományának visszaadását eszközöljék. Grizeldisz
leánya is meghalt.
4 Századok, 1894. évf. 778. l.*
Férje,
Zamoyski János, született 1542 márczius 19 és 20-ika közötti éjszakán. Tanult négy évig Párisban, később Olaszországban; Páduában egyetemi rektor volt. Lengyelországba visszatérve II. Zsigmond király titkára lett. Atyjának Zamojski Szaniszlónak 1572-ben bekövetkezett halála után megkapja a belczi starostságot; Valois Henrik uralkodása alatt megkapja a knyszyni starostságot: 1574 április 22-ikén zamiechovi starosta. Báthory István királytól megkapja egymásután a marienburgi, miedzyvzeczi, kyzeszori és derpti starostságokat, később a krakói főstarostságot; 1589 április 20-ikán azonkivül még jaworovi starosta is. 1576 május 16-ikán a korona alkanczellárja; 1578-ban a korona főkanczellárja; 1580-ban koronai főhadvezér (welki hetman koronny); meghalt 1605 június 3-ikán. Négy neje volt: 1. Ossolinska Anna, 2. hg. Radziwill Katalin, szül. 1560 augusztus 11-ikén, meghalt 1580 február 28-ikán, 3. fennebbi Grizeldisz, 4. 1592 június 14-ikén Tarnowska Borbála, meghalt 1610 április 26-ikán.
Zsigmond erdélyi fejedelem.Született 1572-ben; 1581 május 1-én elismerte őt az országgyülés anyja trónutódjának; 1588 deczemberében önállóan vette át a kormányt. Az 1593-ban kitört háboru alkalmával Rudolf király pártját fogta, miáltal az erdélyiekkel addig jó viszonyban volt törököket sértette. Az ebből keletkezett belvillongások annyira hozták, hogy többször lemondott trónjáról, pl. 1594 kezdetén, 1598-ban, midőn Erdélyt Oppeln és Ratibor herczegségekkel felcserélte, 1599 márczius 17-ikén, midőn Báthory András bibornokot utódjául kinevezte és Csehországba vonult, hol 1613 márczius 18-ikán gyermekek hátrahagyása nélkül meghalt.
Teteme a Czernin-család prágai sirboltjában nyugszik.
1 Sirfeliratát l. Századok, 1888. évf. 671. l.*
Neje,
Mária Krisztierna, Károly osztrák főherczeg leánya, 1574 november 10-ikén született. Zsigmond már 1592-ben osztrák fejedelmi leánynyal való egybekelését vette tervbe, de a porta ezt nem helyeselte, mert attól félt, hogy Zsigmond ily házasság által teljesen lenne kiszolgáltatva az osztrák befolyásnak. Ez értelemben küldték Musztafa csauszt 1592 márcziusában Erdélybe azon utasitással, hogy Zsigmond házassági tervét akadályozza és az udvarában tartózkodó osztrák alattvalók eltávolitását eszközölje. A szultán maga irja május 10-ikén Zsigmondnak, hogy még a lengyel királynak sem engedi osztrák herczegnővel egybekelni, ellenkező esetben megfosztja őt trónjától, melyre aztán őt – Zsigmondot emeli. A lengyel király értesiti azonban 1592 május 30-ikán külön követtel a portát, hogy a lengyelek kivánatára Károly főherczeg leányával egybekelt. 1592 augusztus 10-ikén Mehemed csausz Erdélyből visszatért Konstantinápolyba. Elbeszélte, hogy Zsigmondnak a toszkánai herczeg leányával tervezett házassága meghiusult és a fiatal fejedelem előbb nem akar nősülni, mig a lengyel koronát meg nem kapta. 1592 október 30-ikán azonban arról értesülünk, hogy Zsigmond, ki a portánál a lengyel koronáért folyamodik, engedélyt kér arra, hogy a toszkánai herczegnővel egybekeljen. Midőn 1594-ben a török csapatok Zsigmond elégedetlenségét előidézték, május 3-ikán ujra változott a helyzet, a mennyiben Zsigmondot nevezett napon alkudozásokban találjuk Rudolffal. Zsigmond osztrák főherczegnő kezét és a spanyol királytól az arany gyapjasrendet kéri.
1595 január 11-ikén azt irja Fülöp spanyol király bécsi követének, hogy Báthory fejedelemnek magatartását helyesli s hogy Rudolf király jól tenne, ha Zsigmondot jól jutalmazná, nehogy megbánásra legyen oka. A követ beküldi 1595 január 31-ikén és április 3-ikán Prágából a Rudolf és Zsigmond közt január 29-ikén kötött és február 1-ei kelettel kiadott szövetségi szerződés teljes latin szövegét; ugyanazon év április 5-ikén meghivja Zsigmond a spanyol király és a velenczei doget Mária Krisztina főherczegnővel való nászünnepélyére. 1595 augusztus 6-ikán meg is kötötték a házasságot Gyulafehérvárott. A frigy azonban boldogtalan volt; azt mondják, hogy az uj pár a házasságot nem is teljesitette. A spanyol követ jelenti 1598 január 3-ikán Prágából a Zsigmond és Rudolf közt Erdély átengedésére nézve folytatott tárgyalásokat. Zsigmond feltételei közt első helyen az áll, hogy Rudolf eszközölje ki a pápánál nejétől való elválasztását, kit a császárnak egyik fivére vehetne nőül; Zsigmond a papi pályára akar lépni és bibornokságot óhajt. 1598 január 5-ikén közli a pármai követ fejedelmével Rudolf császárnak a pápához intézett kérelmét, hogy a szent atya sulyos testi hiba czimén válaszsza el Zsigmondot feleségétől és nevezze ki bibornokká
1 Óváry, II. k. 1071–1075., 1079., 1113., 1132–1136., 1211., 1212. sz.* 1598 áprilisától augusztusáig megbizta Zsigmond nejét Erdély kormányzatával; Zsigmond visszatérte után a házaspár kibékült ugyan rövid időre, a főherczegnő azonban 1599 tavaszán elhagyta Erdélyt és visszament Gráczba. A pápa 1599 augusztus 17-ikén feloldotta a házasságot. Az elvált nő 1607-ben a halli apáczazárdába lépett, hol 1612-ben a fejedelemasszony méltóságát kapta; meghalt 1621 április 6-ikán.
2 Szádeczky, Báthory Zsigmondné. Budapest, 1883.*
András.István vajda fia, Izabella hive, szatmári várkapitány. 1550 junius 29-ikén bizonyitja Frater György váradi püspök és kincstartó, hogy az erdélyi káptalan kibékült Somlyai Báthory Andrással azon ágyuk és bombardák ügyében, melyeket Gyulafehérvárról a már néhai Bátori István vajda, Andrásnak apja, elvitt volt és a káptalannak visszaadni vonakodott.
1 Történelmi Tár, 1895. évf. 252. l.* János Zsigmondnak udvarmestere volt. Meghalt 1563 január 7-ikén.
2 A Történelmi Tár adata szerint (1880. évf. 643. l.) már 1562-ben.*
Neje
Margit, kivel 1551-ben kelt egybe, fogarasi
Majlát István (erdélyi vajda † 1551) és Nádasdi Anna leánya. Férje halála után mihályfalvi Ifju Jánossal
3 U. ott. 1891. évf. 318. l.* második házasságra lépett; ennek nejeként 1568-tól 1578 október 14-ikéig szunyogszegi birtoka ügyében pöröl. 1581 október 16-ikán köszöni Báthory István király Ifju Jánosnak a száz ló meghozását és örvend, hogy a rokonság is jól van.
4 U. ott. 1895. évf. 257. l.; Turul, 1892. évf. 131. l.* Ifju János 1594-ben mint Báthory Boldizsár összeesküvésének tagja kivégeztetett.
5 Brüsseli okmtár, III. k. 64. l. s köv.* Özvegye, Margit, azután Thomori Nagy István alvajdával vad házasságban élt.
6 Turul, 1888. évf. 8. l.*
Andrásnak következő gyermekei voltak:
1.
Gábor, ki állitólag gyermekkorban halt meg. Mind a mellett szükségesnek tartom felemliteni, hogy egy Báthory Gábor és neje Csekén 1586 november 11-ikén pestisben meghalt.
7 Történelmi Tár, 1880. évf. 646. l.*
2.
Boldizsár, a kiről alább lesz szó.
3.
András a bibornok és későbbi fejedelem (lásd alább).
4.
István, a kiről külön lesz szó.
5.
Erzsébet, ki kétszer ment férjhez. Első férje Berekszói
Hagymás Kristóf, ki 1576 július 28-ikán Belső-Szolnokmegye örökös főispánja és erdélyi főhadparancsnok; miután őt Báthory Kristóf e napon rokonának (affinis) nevezi, világos, hogy akkor Erzsébetnek a férje; alig szenved kétséget, hogy 1577 április 6-ikán meghalt.
8 U. ott, 644. l.* Halála után Erzsébet Ruszkai
Dobó Ferenczczel második házasságot kötött. Ez – családjának utolsója – 1602 szeptember 14-én halt meg.
9 U. ott. 1890., 376. l.* Második neje (1600 márczius 1-én már néhai) Kerecsényi Judit volt.
Boldizsár.Boldizsár Báthory Zsigmond fejedelemnek tanácsosa volt. 1589 április 10-ikén azt irja a
velenczei dogenak, hogy Don Pál fejedelmi udvarnoknak Velenczébe való utazását arra felhasználja, hogy további szolgálatainak felajánlásával magát a doge baráti érzelmébe ajánlja. 1590 május 20-ikán ugyanazon dogehoz intézett levelében baráti nyilatkozatait megujitja. De már 1592 augusztus 10-ikén jelenti Zane Márk velenczei követ Konstantinápolyból, hogy a Bátori-családban Boldizsár házassága miatt szakadás jött létre. Midőn Zsigmond 1594-ben Ausztriához közeledett és Boldizsár az erdélybe tört törökök ellen menesztette, ez utóbbi néhány más törökbarát főurral együtt Tordára ment, hol nyilvánosan az osztrák szövetséget ellenezte és a törökbarát politika folytatását ajánlotta. Zsigmond erre a párt tőembereit, köztük Boldizsár mostoha atyját, az ismert Ifju Jánost és Boldizsár ipáját, Kendi Sándort, 1594 augusztus 28-ikán kivégeztette; Boldizsárt szamosujvári börtönében 1594 szeptember 11-ikén fojtották meg.
1 Brüsseli okmtár, III. k. 64–72. l.; Óváry, II. k. 1049., 1055., 1121., 1126. sz.*
Neje
Mária, KendiSándor fejedelmi tanácsos leánya volt, kivel 1592 május 3-ikán Lónán kelt egybe. A fiatal asszony komoly betegsége miatt a nászünnepély után is Lónán maradt. Két évvel később
leányt szült, ki azonban nem sokára születése után meghalt.
Azt mondják, hogy Mária nagyravágyása inditotta volna férjét a Zsigmond ellen szitott összeesküvésre. Midőn 1594 augusztus 28-ikán látta, hogy férjét fogházba viszik, a fejedelemhez sietett és térdein kérte, hogy hagyja életben férjét. Zsigmond erre a jelenvolt testőrökhez a következő szavakkal fordult: «E ruha nem e nőnek való; ha valakinek tetszik, vegye le róla»; igy majdnem meztelenre vetkőztették az asszonyt; Zsigmond erre kidobatta a palotából, «hogy férje, ki már erdélyi fejedelem, értékesebb és fényesebb ruhával adományozza», azt hiresztelték t. i. róla, hogy egy néhány nap előtt, ruháinak kiselejtezése alkalmával azt találta volna mondani, hogy ha férje lesz Erdély fejedelme, akkor szebb és drágább ruhái lesznek.
András bibornok és fejedelem.Báthory István király udvarában neveltetett, ki az ifjut Rómába küldte, hogy a papi pályára lépjen. Itt előbb pápai főjegyző, 1584-ben (Szent-Adriánról, később Szent-Angelusról szóló czimmel) bibornok lett. 1589-től 1599-ig ermelandi püspök volt. Már 1594 február havában tartózkodott rövid időig Erdélyben.
1 Óváry, II. k. 1112. sz.* 1599-ben meghivta őt Zsigmond Erdélybe és átadta neki a fejedelmi méltóságot; 1599 márczius 30-ikán letette az esküt. Hét hónapig tartott uralkodása után megtámadta őt Mihály oláh vajda és legyőzte őt Szeben mellett október 28-ikán. A fejedelem menekülni akart, de bizonyos Ördög Balázs nevü székely ember 1599 november 3-ikán Pásztorbükk mellett agyonütötte.
István.Az előbbinek fivére, derék katona. Midőn a császár 1577-ben az erdélyieknek megparancsolta, hogy Pétert, az Ivántól elüzött moldvai vajdát visszahelyezzék, István lett a háromszéki csapatok vezére és fényesen teljesitette feladatát.
2 Történelmi Tár, 1880. évf. 644. l.* 1594-ben Ecsedre, onnan Lengyelországba menekült, hogy Boldizsár összeesküvésébe bele ne keverjék. 1599 február 8-ikán krasznai örökös főispánnak nevezi magát.
3 U. ott. 1882. évf. 697. l.* A nagyszebeni csata után Gyulafehérvárról Szilágy-Somlyóra futott, a hol Básta serege által ostrom alá vétetvén, feladta a várral Husztot és Szamosujvárt is, meghódolt a császárnak, de nemsokára azután megint Lengyelországba menekült. 1600-ban visszatért Somlyóra. Meghalt mint váradi kapitány 1601 február 24-ikén.
Kétszer nősült. Első neje Ákos nb.
Pelsőczi Bebek György († 1567) és Eperjesi Patócsi Zsófia (sz. 1533 † 1583 szeptember 1-én) leánya
Zsuzsanna, kivel 1580 János napja utáni vasárnapon kelt egybe.
4 U. ott, 1880. évf. 645. l.; Bebek Györgynek öt leánya volt: a) Margit, született Krasznahorkán 1553-ban, b) Zsófia, c) Judit, d) Anna, e) Zsuzsánna. Margit 1563 feburár 17-ikén már nem él; a többi négy előfordul e napon (Károlyi okmtár, III. k. 338. l.), Zsuzsánna 1587 július 24-ikén Báthory Istvánné, Judit akkor Kendi Ferenczné (u. ott, 440. l.).*
Második neje a lengyel
Kostka Zsófia. Atyja Kostka Kristóf pomerániai vajda, golubi és koscierzyni starosta; anyja: Konopacka Anna.
Zsófia férje halála után Lengyelországba vonult vissza. Halála évét nem ismerjük.
István első házasságából származik Gábor és Anna; másodikából András.
Anna 1594-ben született. Atyja halála után Ecsedi Báthory István országbiró Gábort és Annát örökbe fogadta. Végrendeletében intézkedett, hogy halála után Annát unokahuga Bedegi Nyári Pálné vegye magához és neveltesse. 1608 november 11-ikén férjhez ment Kolozsvárott
Losonczi Bánfi Déneshez, ki azonban nemsokára, 1611 és 1612 között meghalt. 1613-ban
Jósika Zsigmonddal második házasságra lépett. Az uj frigy szerencsétlen volt, a mennyiben Anna nemsokára ezután Kereki nevü várában bizonyos Krajnik Jánossal tiltott viszonyban élt. 1618 deczember 14-ikén megengedte Bethlen Gábor fejedelem, hogy Jósika Zsigmond hütlen nejét börtönbe vesse. 1621-ben – úgy látszik – elhagyta Magyarországot és fivéréhez, Andráshoz, ment Lengyelországba. 1636-ban mint hajléktalan szegény beteg asszony megjelent Eszterházy Miklós nádor kismartoni udvarában és könyörgéseire elrendelte a nádor, hogy Helmeczen egy kuriát és egy néhány hozzátartozó földet, szőlőt és jobbágyot kapjon.
1 Lásd Dr. Komáromy András értekezését: Századok, 1894. évf. 298., 318. ll.* Halála évét nem ismerjük.
Gábor erdélyi fejedelem.Istvánnak első házasságából származó fia; 1589 augusztus 15-ikén született; Bocskai István fejedelem udvarában neveltetett. 1608 márczius 7-ikén lett Erdély fejedelme. Minden tekintetben botrányos élete
2 Bizonyitja azt többi között Dengelenginével folytatott viszonya.* azonban annyira vitte, hogy főurainak jóakaratát elvesztette; midőn aztán 1612 deczember 24-ikén az országot II. Mátyás király fennhatósága alá akarta hozni, elüzték. 1613 október 27-ikén Nagyváradon meggyilkoltatott.
3 A Történelmi Tár 1899. évf. 723. lapján található feljegyzés szerint 1613 október 18-ikán ölték meg.*
Neje
Palocsai (Horvát) György leánya
Anna, kivel 1608 előtt egybekelt, és kit 1611 és 1612 között magától elüzött. Anna 1618 május 9-ikén Boldogkőváralján Kendi Istvánnal uj házasságra lépett.
1 Századok, 1888. évf. 630. l. v. ö. Történelmi Tár, 1879. évf. 251. l.* Ez akkor szintén özvegy ember volt; első nejével, eszényi Csapi Zsuzsannával, Rákóczy Zsigmond mostoha leányával 1607 november 25-ikén kelt egybe.
2 Rákóczy Zsigmond neje Telegdi Borbála Sennyey Pongárcznéhez 1607 november 22-ikén levelet ir, melyben leányának menyegzőjére hivja «a jövendő vasárnapra». Századok, 1873. évf. 640. l.* Zsuzsánna 1617-ben már nem élt, mert férje akkor már uj házassági frigyet keres. Kendi István 1628 körül halt meg.
András és családja.András Istvánnak második nejétől, a lengyel Kostka Zsófiától született fia Gábornak ellentéte; csendes ember, ki csak ritkán mozgott a közéletben. Atyja halála után anyjával Lengyelországba vonult. 1619-ben Bethlen Gábor kiséretében találjuk; 1629 deczember 10-ikén és 19-ikén olvassuk, hogy a császár és a lengyelek támogatásával Erdély birtokába akarta magát helyezni.
3 Történelmi Tár, 1879. évf. 852. l., 1880. évf. 143. l. 1882. évf. 78. l.* 1636 február 11-ikén – úgy látszik – már nem élt, mert Báthory Andrásné e napon Kolozsmegyében fekvő magyar-valkói hat jobbágyát Mezei Gáspárnak inscribálja.
4 Századok, 1888. évf. 640. l.* Valószinüvé teszi ezt még azon körülmény is, hogy nővére Anna, kit ő pártolt, 1636 kezdetén mint hajléktalan és éhező szemly Eszterházi nádor udvarában jelent meg; a legnagyobb valószinüség tehát arra vall, hogy András 1635 végén halt meg. Benne a Gutkeled nb. Báthory család utolsó fitagja halt ki.
Neje és gyermekeire vonatkozólag a magyar irók (Wagner és utána többek) azt mondják, hogy a lengyel Zakreska Annával két leányt nemzett, kiknek egyike Zsófia II. Rákóczi Györgyhez, másika Hedvig bizonyos Lupstovszki Miklóshoz ment férjhez. Hedvig férje halála után lengyel («stanguszkói») zárdába lépett, hol életét 1681 után mint apácza befejezte és a Báthory nevet magával sirba vitte.
A lengyel források azonban máskép adják elő a dolgot.
Niesiecki (Herbarz polski, kiadta Bobrowicz, Lipcse 1832, maga Niesiecki 1728–1741 között irta e művet)
1 A lengyel forrásokat Balzer Osvát lembergi egyetem tanár ur szivességének köszönöm.* erre vonatkozólag a következőket mondja:
1. «Lubstowski Miklós brzesci (Kujáviában) kaptur-biró.» (VI. k. 173. l.)
2. «Lubstowski N. nőül vette Zkarzewska Annát, kinek leánya benczésapácza lett; ezen Anna később Báthory Andrásnak neje.» (U. ott.)
3. «Feldeni Zakrewski János, marienburgi zászlóvivő; neje Podlodowska Dorottya». (X. k. 35–36. l.) Dorottya 1646-ban halt meg.
«Ez vagy valamely más János, Kostka leányt, Kostka Péter kulmi püspök nővérét vette feleségül, kitől Anna nevü leánya született. Ez Anna férjhez ment előbb Lubstowskihoz, később Bátori Andráshoz. Lubstowskival nemzett ez Anna leánygyermeket, ki valamelyik benczészárdában apácza lett, Báthoryval pedig Zsófia nevü leányt, ki Rákóczy Györgyhöz ment férjhez.» (U. ott.)
Balzer tanár ur ezekhez a következő megjegyzéseket füzi.
a) Nem lehet határozottan mondani, vajjon az itt tekintetbe veendő Lubstowski a Miklós nevet viselte-e? Niesieckinek 1. és 2. alatti adatai
két különböző személyre vonatkoznak, kik Niesiecki szerint a Lubstowski családhoz tartoznak. Elsejük, a brzesci kaptur-biró, tényleg viselte a Miklós nevet, de ennek nem Zakrzewska Anna a neje; a másik Lubstowski nevét, ki Zakrzewska Annát feleségül vette, nem ismeri Niesiecki. E szerző a névleg nem ismert személyeket rendesen N. betüvel jelöli (úgy mint pl. minálunk N. N.), a mint ezt ez esetben is teszi; nem is szabad sejtenünk, hogy az N. betü a «Nicolaus» név röviditése legyen, mert «Nicolaus» lengyelül: Mikolaj, ő tehát röviditésre
M. betüt használt volna. Világos, hogy azok, kik ez esetben Lubstowski Miklósról szólnak, Niesieckinek ez N-jét átnézték és azt, a mi a 2. alatti adatban egészen más személyre vonatkozik, tévesen az 1. alattival hozták összeköttetésbe, a nélkül, hogy észrevették volna, hogy ez megint más valakit illet. E felcserélést könnyitette azon körülmény, hogy e két adat a nyomtatott szövegben még egy «alinea» által sincsen szétválasztva. Az itt előforduló Lubstowski tehát csak akkor lehetne Miklós, ha ezt egyéb megbizható kutfők igazolnák.
b) Hogy Lobstowski Miklós Báthory Hedviget nőül vette volna, vagy egyáltalában Báthory leány lett volna a neje, arról sehol sincs szó; ellenkezőleg kiemeltetik két helyen (2. és 3. alatti adatban), hogy a keresztnevén ismeretlen Lubstowski Zakrzewka Annát vette nőül.
c) Lubstowskiné és Báthory Andrásné ezek szerint egy és ugyanazon személy, tudniillik azon Zakrewska Anna, ki a 2. és 3. alatti adatok alapján egymásután kettejöknek a neje.
d) Zakrzewska Anna szülőire nézve nincsenek határozott adataink. Atyjára nézve megvallja Niesiecki, hogy nem tudja, vajjon ez János a marienburgi zászlóvivő, vagy valamely más János volt. A zászlóvivő neje Niesiecki szerint Podlodowska Dorottya; azonkivül lehetségesnek tartja azt is, hogy Jánosnak bizonyos Kostka leány lett volna a második neje, feltételezve, hogy Zakrzewska Annának atyjával van dolga, mert ama bizonyos más János is lehetne a Kostka leány férje, ha Anna atyjául elismernők. Az, hogy e két János egyikétől nőül vett Kostka leány Kostka Péter kulmi püspöknek a nővére, arra engedne következtetni, hogy Kostka Mátyásnak a leánya; e Mátyás pedig fennebbi Kristófnak, Kostka Zsófia, Báthory Istvánné atyjának a nagybátyja. Csakhogy Niesiecki azon a helyen, hol Mátyás utódairól szól, e leányt nem ismeri; ő csak Mátyásnak két leányáról tud, Anna – Galemskiné és Katalin – Zelskinéről. (V. k. 304. l.)
e) Niesiecki szerint (2. és 3. alatti adat) Zakrzewska Annának első férjétől, Lubstowskitól való leánya benczés apácza lett; tény továbbá, hogy Staniatkiban (Krakó mellett) benczés apáczazárda létezett.
Ezeket már most összegezve, azon eredményre jutunk, hogy 1. Zakrzewska Anna, midőn Báthory Andráshoz férjhez ment, már bizonyos Lubstowski nevü lengyel nemesnek az özvegye volt, 2. hogy első házasságából való leánya Staniatkiban benczés apácza lett.
Erre vonatkozólag a magyar kutfőkben csak három adatra akadtam:
1. Zakrzewska Anna 1658 márczius 28-ikán halt meg; veje, II. Rákóczy György a somlyói
nagy templomban történendő eltemetését 1658 augusztus 11-ikére tüzte ki.
1 Történelmi Tár, 1893. évf. 327. l.*
2. II. Rákóczy György 1654 február 1-én arról panaszkodik, hogy Lubstowski Miklós Krischwitz (jelenleg Poroszországban, az inowrazlavi járásban lévő város) kapitánya anyósának (t. i. Rákóczynénak) birtokait magához ragadta.
2 U. ott, 1889. évf. 471. l.*
3. A Századok 1877. évf. 880. oldalán olvashatni, hogy Báthory Zsófia végperczeiben nővére Luplovszka máskép Liplovszka
Erzsébet, Hedvig néven lengyelországi benczés rendü apácza és pater Kiss Imre, Zsófiának jezsuita-gyóntatója valának jelen és hogy Erzsébet már 1679 deczember 19-ikén ösztönözte Zsófiát végrendeletre.
A magyar adatok a lengyel kutfők állitásait sehogy sem teszik valószinütlenekké.
Zsófia, Báthory Andrásnak Zakrzewska Annától 1629-ben született leánya, 1643 február 3-ikán Gyulafejérvárott (II.) Rákóczi Györgyhez ment férjhez. I. György meghivja 1642 október 1-én a brandenburgi választó fejedelmet a fiatal pár egybekelésére.
1 Történelmi Tár, 1880. évf. 369. l.* Zsófia e házasság miatt áttért a protestáns hitre. Férje és anyósa halála után azonban visszatért a katholikus valláshoz és a protestantismus üldözője lett. Meghalt Munkácson, 1680 június 14-ikén. Menye Zrinyi Ilona 1681 február 7-ikén hivja meg Beregmegye közönségét Zsófiának a kassai jezsuiták templomában márczius 16-ikán történendő temetésére.
2 Századok, 1869. évf. 329. l.*
E szerint tehát Zsófia vitte volna sirba a Báthory nevet.
Záradékul a Báthory család nemzedékrendi tábláját adjuk, megjegyezvén azonban, hogy a határozatlan tagokat zárjelbe vettük.
Dr. Wertner Mór
A GUTKELED NB. BÁTORIAK NEMZEDÉKRENDJE.
Összeállitotta: Dr. WERTNER MÓR.
Gutkeled nb. Miklós «Kopasz» András 1250 Rakamaziak Hados 1277–1279 a Szokolyiak őse Bátori Bereczk 1277–1322 1299-ben szatmármegyei szolgabiró Markvart comes leánya Katalin 1311 Vajda fia Lángos † 1279 kör. György 1279–1307 János 1310–1347 Mihály 1310–1357 Péter 1355 Miklós 1355 Simon 1355 János 1316 † 1349/50 1344 András 1322 † 1345 váradi püspök Miklós 1322–1356 Miklós † 1373 előtt Somlyói ág László 1350–1373 Pok nb. Megyesaljai Anna 1351–1365 György 1350–1375 István 1353–1366 nagyváradi kanonok János 1362–1414 Leány 1373 Gutkeled nb. Várdai Miklós † 1373 előtt Szaniszló 1355–1390 László 1355 György 1355–1394 Leány 1378 Csicseri Mihály † 1378 előtt Leány 1378 Gradeczi Miklós † 1378 előtt Erzsébet 1378–1415 Debreczeni Gergely 1343–1382 László 1438–1449 György 1449 László 1455 István 1405–1452 1. Várdai Dorottya 1452 2. tótprónai Turóczi Orsolya János 1414 János 1409–1430 György 1431 † 1434 Mihály 1431 László 1431–1435 Antal 1409 † 1424 Anna 1428 Barnabás 1408–1428 Szaniszló Orsolya 1428 Erzsébet 1428–1467 albesi Zólyomi Tamás † 1467 előtt Potentiana 1428 Erzsébet 1445 Szaniszlófi Benedek 1409 † 1419/20 Potentiana 1445–1462 a Szokolyiak egyik tagja János 1431 László 1431 (Potentiana) (Margit) (Krisztina 1465) György 1431 (Antal 1484) Péter 1431 Máté 1431 Miklós 1462–1500 1. (Kázméri) Borbála 2. losonczi Bánfi Zsófia I. Domonkos † ifj. Gellért 1476 II. Domonkos 1476–1498 jászói apát Veronika 1495 Szokolyi Miklós † 1495 előtt János 1462–1500 (Szokolyi Borbála) Anna 1460 1. Nagymihályi Dénes 2. Agárdi László 1440 † 1453 előtt Hedvig † 1476 előtt Sombori Tamás 1453–1470 Margit 1470 Semsei László 1454–1483 (Potentiana) (Kállai Lőkös Lőrincz 1449–1462) István 1462–1517 (Borbála) Móricz † ifj. Bertalan 1536 szatmári főispán ( Kusali Jakes Klára) Istvánsz. 1477 † 1534 erdlyi vajda Telegdi Katalin sz. 1492 † 1547 Miklós 1500 Katalin 1552 Sarmasági László † 1552 előtt Erzsébet nagymihályi Bánfi György Borbála álmosdi Csire András György 1498 László 1474–1517 János 1500 János 1572 Magdolna Tunyogi Imre 1590 Borbála Irinyi Ferencz 1563–1567 Zsófia 1594 1. Tegzes Antal 1569 2. (Vetési Gáspár) Ferencz 1589 Strausz Zsuzsanna 1592 Péter 1500 Borbála Elek 1568 Kusali Jakes Anna 1588 Borbála 1568 losonczi Bánfi Pál 1560–1568 Imre 1500 Szalók nb. Bessenyei Krisztina 1557 Péter Anna † 1580 előtt 1. dulepszkai Horvát Boldizsár † 1574 előtt 2. Dóczi Kelemen 1579–1580 I. Zsigmond 1544 Maczedóniai Anna András 1544 (Kállai Borbála) János István Farkas 1544 Miklós † 1538 előtt Makrai Zsuzsanna 1538 II. Zsigmond Anna Kállai Ferencz 1549 István Parlagi Borbála III. Zsigmond Zsófia 1600 1. losonczi Bánfi Tamás † 1600 előtt 2. osztopáni Pernesz Gábor Zsuzsanna 1. Csetneki András 2. Urai Mihály (1590–1600) 3. Aranyasi Mihály Miklós 1516 Katalin 1516 András † 1563 január 7. 1551 fogarasi Majlát Margit † 1594 után Zsófia kőrösszegi Csáki Dömötör 1526 Anna 1539–1570 1. 1539 junius 15. bélteki Drágfi Gáspár sz. 1516 jul. 2. † 1545 január 25. 2. homonnai Druget Antal † 1548 kör. 3. bátori Bátori György 1551–1570 Erzsébet 1557 † 1562 1. petrovinai Pekri Lajos † 1551 kör. 2. kányaföldi Kerecsényi László † 1566 Kristóf sz. 1530 † 1581 máj. 27. Erdély fejedelme kismarjai Bocskai Erzsébet † 1581 február 15. István sz. 1533 szeptember 27. † 1586 deczember 12. erdélyi fejedelem és lengyel király 1576 máj. 2. Jagellovna Anna királyleány sz. 1523 október 18. † 1596 szeptember 9. I. Gáspár † ifj. II. Gáspár Péter Katalin 1620 Lónyai István † 1615 Gábor Boldizsár † 1594 szeptember 11. 1592 máj. 3. Kendi Mária Leány sz. és † 1594 András † 1599 november 3. biboros és erdélyi fejedelem István † 1601 február 24. 1. 1580 pelsőczi Böbék Zsuzsanna 2. Kostka Zsófia † 1601 után Erzsébet † 1600 előtt 1. beregszói Hagymás Kristóf † 1577 április 6. 2. ruszkai Dobó Ferencz † 1602 szeptember 14. Miklós sz. 1567 † 1576 jan. 30. Boldizsár † 1577 máj. 19. Zsigmond sz. 1572 † 1613 márcz. 28. erdélyi fejedelem Mária Krisztina főherczegnő sz. 1574 november 10. † 1621 április 6. Fiu 1581 Grizeldisz † 1590 elején 1583 junius 12. Zamoyski János sz. 1542 márczius 19/20. † 1605 junius 3. I. Gábor sz. 1589 aug. 15. † 1613 okt. 27. erdélyi fejedelem 1608 előtt Palocsai Horvát Anna 1608–1619 I. Anna sz. 1594 † 1636 után 1. 1608. nov. 11. losonczi Bánfi Dénes † 1611/12 2. 1613 Jósika Zsigmond 1580–1618 2. András † 1635 kör. Zkarzewska Anna † 1658 márcz. 28. Zsófia sz. 1629 † 1680 junius 14. 1643 febr. 3. Rákóczy György † 1660 junius 17. Benedek1278–1321 Poth 1355 † 1370 előtt Hontpázmán nb. Királyi Zovárd leánya Margit 1370 Tamás 1409–1431 Kusali Jakcs Krisztina 1445–1446 Veronika 1445–1478 ruszkai Dobó Domonkos † 1478 előtt András 1445–1495 tálnokmester bélteki Drágfi Julianna 1499–1500 István 1490 † 1530 május 3. 1521 julius 28. Mazóvciai Zsófia † 1543 márczius 11. előtt Anna † ifj. Anna 1553 Erdőteleki György † 1592 előtt Bátori (ecsedi) ág Lukács 1317–1330 Péter 1345–1366 Benedek 1334–1347 Bereczk János 1377–1415 szántai Petőfia János leánya Katalin 1391–1417 Mihály 1409–1421 (Katalin) János 1409–1427 Bertalan 1409 † 1432 István 1409 tálnokmester † 1444 nov. 11. Butkai Borbála 1445–1451 Orsolya Ratold nb. Gyulafi István Margit 1445–1462 Kállai (Lőkös) János 1471 István 1445 † 1493 tálnokmester, országbiró és erdélyi vajda Péter 1445 Pál 1445–1490 László 1445–1477 tálnokmester Berczeviczi Erzsébet 1474 Miklós 1445 † 1506 szerémi és váczi püspök Katalin 1474–1480 Pécz nb. Marczali László 1455–1480 Margit 1461–1464 1. horogszegi Szilágyi Mihály † 1461 2. alsólendvai Bánfi Pál 1407–1475 András 1490–1534 1527 óta tárnokmester Rozgonyi Katalin 1518–1524 György 1490–1531 lovászmester gergellaki Buzlai Katalin 1517 Erzsébet 1476 Telegdi János 1466–1471 Magdolna † 1519 előtt 1502 kör. Perényi Imre † 1519 február 5-én Klára 1. homonnai Druget Istv. † 1539/40 2. 1540 Losonczi Antal † 1551 kör. 3. Betkó János 4. Benkó Bálint János † ifj. István † ifj. László † ifj. (Bonaventura) András † 1566 október 4. tálnokmester, erdélyi vajda 1. Thurzó Anna 1552 2. Mindszenti Katalin 1586 György 1552–1570 somlyai Bátori Anna 1555–1570 Miklós † 1584 végén országbiró Losonczi Fruzsina sz. 1544 István sz. 1555 † 1605. julius 25. országbiró 1579 homonnai Drugeth Fruzsina † 1605 után Erzsébet 1570 † 1614 aug. 21. Nádasdi Ferencz sz. 1555 † 1604 jan. 4. Zsófia † 1605 előtt Figedi András Klára † 1605 előtt Váradi Mihály 1580–1592
A GUTKELED nb. BÁTORIAK NEMZEDÉKRENDJE.
A HÜTLEN KOZMAFIAK NEMZETSÉGE.
(Adalék a Kún-László alatti belvillongások történetéhez.)
Kún-László zavaros korszakának történelme még sok tekintetben hiányos. Egyes epizódok nem illeszthetők be a többi események keretébe; a genealógia érdeme, ha egy ilyen homályos részletet csakugyan sikerült felderitenem.
E királyunk egy év nélküli, de Budán július 27-ikén kelt okmányban Besztercz, Dobos és Dombrád szabolcsmegyei helységeket, melyeket Páltól és testvéreitől, Kozma fiaitól, ellene elkövetett hütlenségeikért elkoboztatott, (Balog-Semjén nb.) Öböl fia Mihály ispánnak és fiainak, István és Pál mestereknek adományozza.
1 Wenzel, IX. k. 560. l.*
Pauler ez okmány keltét 1287-re teszi;
2 A Magyar Nemzet Története az Árpádházi királyok alatt, 2. kiadás 569. l. 285. jegyzet.*
Szabó Károly szerint: «bizonyosan 1283-ban» kelt. Utóbbi tudósunk közölte is ezen oklevél kivonatát, de Kozmát az oklevélben elő nem forduló «Gút-Keled» jelzővel diszité fel.
3 Kún-László, 158. l.*
Szubjektive meg lévén győződve ez állitás helytelenségéről, kutatni kezdettem Kozma nemzetsége után. Eredményt biztosan reménylettem, mert a következő feltevésből indultam ki: Kún-László meggyilkoltatása után a volt pártosok jutottak uralomra. Aba Amádé legelébb is Öböl fia Mihálylyal számolt le; elfoglalta Napkort és más birtokokat. Az Öbölfiak menekültek. Valószinünek tartottam tehát, hogy a régebbi birtokosok ujfent kezük alá keritették az emlitett helységeket; s hogy ily kerülő uton állapithatom meg Kozma származását.
A besztereczi monostornak 1290–1300 között
Lőkös fiai Benedek, Péter és Pál a kegyurai.
1 Hazai okmtár, VII. k. 315. l.* Más oklevelekből megállapitható, hogy Hont-pázmánok.
1342-ben a Hontpázmán nb.
Petri Derseké2 Anjoukori okmtár, IV. k. 261. l.2
Dobos helység és tartozékai felett perlekednek 1294-ben
Aba Péter fia Gude mester és (berenthei)
Köke Jakab (a Lónyaiak őse). Jakab azt állitja, hogy Dobos neje fivéreié, Pálé és Kozmáé, de Péter bebizonyitja, hogy Dobos Gude anyjának,
a magtalanul elhalt
Tamás bán nővérének képezte leánynegyedi illetményét.
1 Wenzel, IX. k. 145. l.*
E Tamás bán nem lehetett más, mint Hontpázmán nb. Achilles fia Tamás,
2 Pauler, id. h. 312. l.* ki 1275-ben, november táján lett egész Szlavónia bánja.
3 U. ott, 322. l.*
Mint
Dombrád birtokosa szerepel 1291-ben
Köke Jakab.
4 Hazai okmtár, VII. k. 216. l.*
1266-ban emlitik Sándor ispán fiait, Kozmát és Achillest, mint szabolcsmegyei hatalmaskodókat.
5 Wenzel, VIII. k. 146. l.*
Köke Jakab felesége (már 1285-ben) Hontpázmán nb. Bazini I. Kozmának a leánya.
6 Századok, 1897. évf. 516. l.*
Ezen adatok alapján a mellékelt érdekes nemzedékrendet nyerjük.
Nemzedékrend.; I. Tamás † 1216 nyitrai főispán de genere Hontpázmán; Sebus 1209–39 főpohárnok; Szentgyörgyi és bazini ág; Sándor 1206–33 főpohárnok; I. Kozma 1245–66; Achilles 1245–66; Tamás bán 1275 † 1294 előtt; Leány Aba nb. Merhart fia Péter; Gude mr.; II. Kozma 1289–95 † 1295; Pál 1289–95 † 1295; Sándor 1294; Sándor 1349 (Károlyi okl. I. 180); ? A petri Dersek; Leány 1. Rosd nb. Kis Mihály 2. Köke Jakab 2-tól; Lónyaiak.![images/1899-00xw80.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw80.jpg)
II. Kozma különben is izgága természetü ember volt. A mikor két ifju kezes kiváltásával, a kiket valami szolgáló vitéz adott uraiért, nem törődtek – az egyiknek ujját vágatta le, a másiknak fejét vétette, s aztán alig tudott a pozsonyi ispán, a büntető igazságszolgáltatás kezeiből menekülni.7 Pauler, id. h. 344. l.*Az Abákkal való magyar sógorság fejti meg szerintem e Kozmafiak lázadását. Az Abák nem birták az 1282-iki év eseményeit felejteni. Örökös ellenségei lettek ők Kún-Lászlónak. Közülök 1290-ben Amádé lázadt fel. Csakis e lázadással összefüggően, úgyszólván, mint annak egyik nyitányát képzelhetem el a Kozmafiak rakonczátlankodását, s okvetlen igazat adok Szabó Károlynak, midőn a kiindulási pontul szolgáló oklevél keltét 1289-re teszi. Már ekkor kezdődhetett a felső Tisza vidékén a harcz Aba Amádé és Baksa Simon fia György egyrészt, másrészt a király között. Apró csatározások lehettek ezek, melyekben az ellenfelek erejüket próbálták ki. Ekkor már alig lehetett hive Kún-Lászlónak. Csak a Semjének s azok rokonsága emeltek zászlót mellette. Nem puszta önzésből, de szivvel-lélekkel ragaszkodtak ők a honalapitó Árpád véréhez, hisz daczára annak, hogy III. Endre Öböl fia Mihály fiát Istvánt halálra kerestette, atyját és testvéreit pedig számkivetéssel sujtotta: István és nemzetsége hű maradt Endréhez s elfeledvén sérelmeit, életre halálra védelmezte Szent-István királyi törzsének utolsó aranyágát.1 Századok, 1894. évf. 496. l.* Szabolcsban az Abák és Hontpázmánok hada együtt szállt sikra László ellen. Úgy látszik az Öböl-fiak már 1289-ben szerencsével harczoltak. Legalább erre magyarázható a Hazai Okmánytár VII. kötetében, a 216. lapon közölt, 1291 június 19-ikéről kelt okmány. Köke Jakab, mint jó sógor, követte a Kozmafiakat. A harcz alatt a Semjéniek fogságba ejtették őtet, Dombrád nevü birtokát meg elpusztitották. De ezen földnek birtokbavétele már nem volt önhatalmu tény: jogforrása a július 27-iki királyi levél. Természetes, hogy Kún-László minden alkalmat felhasznált, hogy az Öbölfiakat – ingadozó trónjának ezen erős oszlopait – gazdaggá és hatalmassá tegye. A Kozmafiak birtokait is neki adományozza, de Mihály fiai talán sohasem foglalhatták el e birtokokat. Mert Kún-László meggyilkoltatása után továbbra is a Hontpázmán nemzetség kezein találjuk.Ha végig tekintünk a felsorolt adatokon, a következő uj adalékokat nyerjük Kún-László korának történetéhez:1. Kún-László 1289 július 27-ikén Budán van.2. A felső tiszavidéki lázadás már 1289 július 27-ike előtt tört ki. A király ellen Szabolcsmegyében Aba Amádé, a Hontpázmán Kozmafiak, Köke Jakab küzdöttek. A szerencse már ekkor az Öbölfiaknak kedvezett.
Nem mondom, hogy ezen adatok daczára nem találhatja más valaki merészeknek fejtegetéseimet. De azt az egyet pozitive lehet állitani, hogy a lázadó Kozmafiak Hontpázmán nemzetségéhez tartoznak: quod erat demonstrandum.
Végül azon kéréssel járulok szaktudósainkhoz, nem-e egy személy azon Banai Kozma, kinek 1274-ben Tomaj nb. Abádi Imre leánya Stefánia az özvegye, Hontpázmán nb. I. Kozmával? Mert ha igen, úgy Szabolcs vármegye egyik legrégebbi családjának, a Henyeieknek, nemzetségét határozhatjuk meg, s egyuttal a beszterczi monostor alapitóiról is tájékozódhatnánk.
KÁLLAY UBUL.
AZ IRSAY ÉS A SZENTBALÁZSI SZELE CSALÁD 1431-IKI CZIMERES LEVELE.
(Szines czimerképpel.)
AZ IRSAY ÉS A SZENTBALÁZSI SZELE CSALÁD CZIMERE 1431-BŐL.
A Szele család Zsigmond királytól nyert czimeres levelét ismertetve,1 A Kökényesi, utóbb Szentbalázsi Szele család és 1428-iki czimeres levele, Turul, 1899. évf. 111. l.* futólag emlitést tettem az Irsayakról s azok 1431-ben nyert czimeréről. Mint a Kökényesi, máskép Szenle család, úgy az Irsay vagy Jersay család szintén egyike volt Zala vármegye törzsökös nemes családjainak. Az a hely, a melyről nevét vette, – a mai Irsa puszta, Kerka-Kutas kisközség határában, Zala-Lövőtől délre, – egykor a zalai várnépségnek földje volt.2 1265. Terra populorum ville Iarsa, és alább igy: Iorsa, Hazai okmtár. VI. k. 131. és 1265. l. Terra Iersa, Ierse. Hazai oklevéltár 46. l.*1271-ben V. István király, tekintve Thynch fiainak, Budnak, Theodernek és Abraanknak, Jerse faluból való zalai várnépségnek (castrenses) hűségét, a melylyel ők ifjukoruk óta már néhai Béla királynak s utóbb neki is szolgáltak, és úgy az országban, mint annak határain kivül, kivált pedig az osztrák herczeg elleni hadjáratban, a mikor is ennek a herczegnek egyik emberét elgfogva, a királyhoz vitték, másnap pedig ismét férfiasan küzdve, sulyos sebeket kaptak, őket és utódaikat Jersa nevü földükkel együtt felszabaditotta és országos nemesekké tette.3 Hazai okmtár, VI. k. 179. l. és részletesebben Wenzel, Árpádkori uj okmtár, VIII. k. 350. l.*Úgy látszik, hogy daczára felsorolt érdemeiknek, ekkor még nem tudták az elnyert nemesi szabadságot megtartani, hanem valamiképen ismét a várnépség sorába kerültek vissza.Csakhamar azonban fiaik ujabb vitézi tettekkel ismét felküzdik magukat. 1311 augusztus 10-ikén I. Károly király Jersai Bud fiait, Istvánt, Pált és Jánost, a kik őt az országban és azonkivül hüségesen szolgálták, a «nagyságos ifjunak», Güssingi Miklós tárnokmesternek1 Dr. Wertner Mór, A Güssingiek. Századok 1895. évf. 184. l.* kérésére is, eddigi királyi várnépi helyzetéből kiemelve, az őket Jersében megillető birtokrészszel együtt örökösen a nemes várjobbágyok sorába emelte.2 Fejér, Cod. Dipl. VIII/I. k. 396. l.*A testvérek közül Pálnak fiával Jánossal egy 1334-iki oklevélben találkozunk, a mely őt, mint Jarsa-falubéli birtokost és szomszédot emliti meg.3 Zalamegye tört. I. k. 282. l.*A XIV. század további folyamán az Irsai vagy Jersai család már a vármegye kétségtelen nemesei között szerepel. 1371-ban, a mikor néhai Lindvai Bánfi Miklós fiai bizonyos, kebele birtokukon elkövetett hatalmaskodások miatt panaszt emeltek a Szentlászlóiak ellen, a vármegye által elrendelt vizsgálatra megbizottul többek között Irsai János fia, István és Pál fia, iklós is kijelöltetett.4 Fejér, Cod. Dipl. IX/IV. k. 551. l.* A család ekkor emlittetik először Irsai néven, s ezentul lassanként ez az elnevezés vált általánossá, kivált a XV. század közepétől fogva.5 Igy 1424-ben emlittetik Franciscus de Irsa (Orsz. ltár, Dipl. 11516), 1481-ben Johannes de Irsa (Múzeumi ltár). Valószinüen ugyanebből a családból származtak Felsőirsai István fiai, György, Tamás és Ferencz, továbbá Pál fiai, László is, a kik 1436-ban bizonyos alsóirsai és szentkozmadamjáni birtokokba ellentmondás nélkül beiktattattak. Hazai okmtár, IV. k. 309. l.*Miként ebben a korban számos más közbirtokos család tagjai tették, az Irsaiak közül is többen egyes hatalmas dunántuli főuraknak szolgálatába állottak, s az ő hadaikban vitézkedve, szereztek vagyont és dicsöséget. Igy láttuk fentebb Jersai Bud fiát, Güssingi Miklósnak szolgálatában. Ugyanigy tett Jersai Pál fia, László is, a ki Alsólindvai Bánfi Pálnak volt a familiárisa, s mint ilyen, urával Zsigmond királyt külföldi utjaira is elkisérte. Hű szolgálataiért Feldkirchenben, Tirolban, kapta 1431 október 2-ikán a maga és rokonsága részére
1 A Szentbalázsi Szelék, mint tudjuk, már 1428-ban kaptak czimeres levelet. Annak valószinü okára nézve, miért lettek részeseivé az 1431-iki czimeradománynak is, lásd fentebb idézett értekezésemet. Turul, 1899. évf. 111. lap.* azt a czimert, a melynek képzeletileg helyreállitott szines képét bemutatjuk.
Az Irsai-czimeres levél nem ismeretlen irodalmunkban. Szövegét már kiadta Nagy Imre,
2 Hazai okmtár, I. k. 326. l.* a czimernek másolatát pedig a Magyar Történelmi Társulat 1883-iki soproni kirándulásán Pauer Imre mutatta volt be.
3 Hozza a czimernek rajzát a magyar Siebmacher is. (Pótkötet).* Mindamellett a czimernek teljes rajza eddig közzé téve nem lett.
Egyrészt a Turulban szokásos teljes közlési módra tekintettel, de meg azért is, mert a Hazai okmánytárban kiadott, egyébként jó szövegbe néhány sajtóhiba csószott be (igy pl. Zenthbalas helyett Zenthalas-t ir) közzéteszszük ujra a szöveget is, a mely úgy szól:
Commissio propria domini regis.
Sigismundus dei gratia Romanorum rex semper Augustus, ac Hungarie, Bohemie, Dalmatie, Croatie etc. rex. Omnibus Christi fidelibus tam presentibus quam futuris presentium notitiam habituris salutem in eo, qui regibus dat regnare et victoriose triumphare. A claro lumine throni cesaree aut regie maiestatis, velut e sole radii, nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia ab imperatoria seu regia maiestate sic dependent, quod non sit dare alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat cesaraee vel regie claritatis. Sane ad universorum tam presentium quam futurorum notitiam harum serie volumus pervenire, quod fidelis noster Ladislaus filius Pauli filii condam Johannis de Jersa, familiaris fidelis nostri pauli filii condam Stephani filii bani de Alsolindua, aulici nostre maiestatis, in nostre maiestatis accedens presentiam, propositis et decleratis fidelibus suis servitiis per eum maiestati nostre exhibitis et impensis, hec arma seu nobilitatis insignia, in presentium litterarum nostrarum capite depicta, a nostra maiestate sibi ac Petri et fratribus suis infrascriptis, ipsorumque heredibus ex nostra regia liberalitate dari ac conferri humiliter et devote supplicuit. Unde nos attentis et consideratis fidelitatibus et premissorum fidelium servitiorum meritis annotati Ladislai, quibus ipse cum prefato domino suo procedens et etiam alias in diversis nostris et regnorum nostrorum expeditionibus sicuti prosperis sic et adversis maiestati nostre studuit eoque ferventius ac diligentius in antea studebit complacere, quo se et suos singularibus honorum gratiis sentiet fore decoratos, prescripta arma seu nobilitatis insignia in principio seu capite presentium litterarum nostrarum depicta et palpatius arte pictoria figurata ac distinctius expressata prefato Ladislao et per eum antefato Paulo patri ac Georgio, Thome et Francisco filiis condam Stephani filii pretacti Johannis, necnon Benedicto filio condam Johannis filii memorati Stephani de dicta Jersa, fratribus patruelibus, item Jacobo et Blasio filiis condam Georgii dicti Zele de Zenthbalas, proximis ipsius Ladislai, ipsorumque heredibus et posteritatibus universis, animo deliberato et ex certa nostre maiestatis scientia dedimus et contulimus, ymmo ex habundantiori plenitudine nostre specialis gratie proprio motu concedimus et presentibus elargimur, ut ipsi et eorum heredes ac posteritatis universe predicta arma more aliorum armis huiusmodi utentium amodo in antea ubique in preliis, hastiludiis ac aliis omnibus exercitiis nobilibus et militaribus, necnon sigillis, anulis, cortinis, velis, papilionibus, domibus, et generaliter in quarumlibet rerum et expeditiorum generibus, sub mero et sincere
(igy) nobilitatis titulo gestare, eisdemque uti, frui et gaudere valeant atque possint, quodque ipsi et eorum quilibet cunctaque ipsorum posteritas eisdem gratiis, honoribus, et libertatibus, quibus ceteri proceres, nobilesque et clientes regni nostri, armis huiusmodi utentes, quomodolibet freti sunt et gavisi, gaudeant et perfruantur, ac de tanto singularis et specialis gratie antidoto exultent tantoque ampliori studio ad honorem regalis dignitatis eorum in antea solidetur intentio, quanto se largiori favore regio preventos consiciunt et munere gratiarum. In cuius rei memoriam perpetuam presentes literas nostras secreto sigillo nostro, quo ut rex Hungarie utimur, inpendenti communitas, prefato Ladislao, aliisque prescriptis duximus concedendas. Datum in Feldkirchen, feria tertia proxima post festum beati Michaelis archangeli, anno domini millesimo cccc-o trocesimo primo, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. quadragesimo quinto, Romanorum vigesimo secundo et Bohemie duodccimo.
Az okiratról lila és rózsaszin (ez utóbbi fehéres fakó) sodrott selyemzsinegről a királyi titkos pecsét függ le, a melynek fészkéből azonban a veres viaszpecsétnek egy része letöredezett.
A czimer, a mely a szokásos helyre, az oklevélnek (heraldice) jobb oldalán van festve s körülbelül a melléje irott szövegnek magasságával bir, a következő:
Balra dőlt kék rajzban arany koronán balra
könyöklő pánczélos, vaskesztyüs
1 Szendrei: (Magyar viseletképek czimeres leveleinkben: Arch. Értesitő 1891. évf. 395. l.) az általa közölt hibás, vázlatos rajz által férevezetve, azt állítja, hogy a pánczélos karnak van kézellője, holott ez a vaskesztyühöz tartozik.* balkar tollas vasbuzogányt tart. Sisakdisz ugyanaz. A sisaktakaró szine ma már alig határozható meg bizonyossággal. Mig ugyanis az irás eléggé jó karban maradt fönn, a czimerkép nagyon meghalványodott. Egyedül a pajzs kék szine maradt eléggé épen és a sisakdisz karjának felső végén, továbbá a szövegnek azon a helyén, a mely összehajtva a sisak koronájának ékköveit fedi, maradt még némi veres szin. A takarón kék szinnek ma már nyomát sem lehet felismerni. A fémmázok is nagyrészt lepattogzottak. Mindenütt nagyobbára csakis a krétaszinü alapozó szin s ez alatt a vázlatos körvonalak barna rajza látható még. Általában az egész czimerkép bizonyos befejezetlenségre vall, a mire az is mutatni látszik, hogy a czimerképnek sem szines alapja, sem keretelése nincsen, a mi Zsigmond király czimeres levelinél ritkaságszámba megy. A hol mégis ilyenre találunk, ott is külső okokban van annak magyarázata, igy pl. az 1409-iki Garázda czimernél
2 Turul, 1894. évf. 9. l.* az egésznek rajza, a kimagasló fenyőfával, nagysága miatt nem igen volt keretbe foglalható. Ilyen ok azonban az Irsay czimernél elő nem fordul.
Tudósaink érdeklődését eddig, és méltán, a czimerkép, kiváltképen pedig a buzogány keltette fel. Felfogásuk azonban ebben a tekintetben homlokegyenest ellenkező volt, mert mig Szendrei (id. h.) ezt a buzogányt, mint már ekkor is különösen jellemző magyar fegyvert emeli ki, addig Csoma, Zsigmond király czimeresleveleiről irt szép tanulmányában,
1 Turul, 1896. évf. 17. l.* erről a buzogányról is azt tartja, hogy az nem igen tüntet fel speciális magyar viselet motivumot, mert ebben az időben nálunk a prćhistorikusnak tartott csillagos buzogány volt használatos. A tollas buzogány pedig a XVI–XVII. században, a német befolyás növekedtével, lehetett nálunk használatban. És mert nyugaton az ilyen tollas buzogányok korábban is el voltak terjedve, érdemes tudósunk azt engedi következtetnünk, hogy az Irsai czimer buzogánya nem az akkor hazánkban használatos buzogányformát, hanem valami nyugati buzogányét példázza.
Ezzel egyet nem érthetek, sőt nincsen ezen a nézeten Nagy Géza
2 A magyar középkori fegyverzetről. Arch. Értesitő, 1890. évf. 401. l.* sem, a kit Csoma idéz, s a ki szintén azt vallja, hogy a tollas buzogány a legrégibb magyar formák közé tartozik. Messzire vezetne ebből az alkalomból a hazai buzogány-formáknak fejlődési történetét tárgyalni s ezért röviden csakis azt a meggyőződésünket fejezzük ki, hogy a Jersay czimer buzogánya igenis azt a formát mutatja, a mely a XV. században hazánkban
is használatos volt. Ott láthatjuk egyebek közt ezt a formát a markusfalvi templom Máriássy-sirkövének (1516) czimerében is, az Irsai czimerrel csaknem azonos előállitásban. Tekintve azt, hogy az Ulászló király által a Máriássy családnak 1504-ben adományozott czimer, a melyben vértezett vitéz egyik kezében buzogányt, a másikban pedig kettős keresztet tart, az emlitett sirkő czimerének egyszerübb alakjaival, a buzogányt illetve keresztet tartó karokkal szemben, már bizonyos fejlődési formát mutat, valószinü, hogy az 1516-iki czimeren a Máriássy család által a XV. században használt czimerképpel találkozunk.
Dr. BONCZ ÖDÖN.
VEGYES.
Családtörténelmi vegyesek.
I. Szügyi Miklós esztergomi érsek családi történetéhez.
Dr. Fraknói Vilmos úr a «Turul» 1899. évf. 3-ik füzetében egy okiratot tett közzé, melylyel fényesen bebizonyította, hogy a történetbúvár, ha nem is tekinti magát a genealogiai szakférfiak köréhez tartozónak, kutatásai közben a családi történelmet és annak részletes mozzanatait nyomozva, a genealogiának ugyanannyi szolgálatot tehet, mint a par excellence genealogus. Közzétett egy eddig kiadatlan okiratot, mely I. Károly és I. Lajos történetéhez tartozó fontos
részleteitől eltekintve, az eddig «Vásári» néven ismert Miklós esztergomi érsek családi történetét tisztázza, a róla ismert genealogiai adatokat jóval helyesbiti s archontologiai ismereteinket annyiban kibőviti, a mennyiben általa egy ismeretlen csanádmegyei és egy eddig csak sejtett szilágymegyei főispánnal ismerkedünk meg.
Jelen sorokban nagyfontosságu czikkének egy-két pontját a következő adatokkal bátorkodom megvilágositani.
Szerző azon eredményre jut, hogy Miklós érsek nagyatyja «Szügyi Loránd» (Lorandus de Zyugh), hogy unokái is, tehát az érsek is ugyanazt a nevet viselték, mert ellenkező esetben keresztnevük mellől a tőlük használt eltérő vezetéknév (az okiratból) el nem maradt volna, azon kérdést pedig, vajjon Miklós érsek nagyatyja a nógrádmegyei Szügyi családhoz tartozott-e, vagy pedig azon Szügytől kölcsönözte nevét, mely valamikor Bihar- és Zarándmegyék határszélén létezett, szerinte eldönteni nem birjuk.
***
Azon kérdésre, vajjon az érsek is a «Szügyi» nevet viselte-e? határozott választ adhatunk.
Én számtalan esetben – merném mondani: kivétel nélkül – azon meggyőződésre jutottam, hogy valahányszor legrégibb okiratainkban valakinek az atyja, nagyatyja és esetleg dédatyja neve után a vezeték- vagyis a családi név következik:
e családi név nem az ősöket, hanem az első helyen nevezett családtagot illeti meg; biztosak lehetünk tehát benne, hogy Lajos király okiratában a «Nicolaus natus Nicolai filii Lorandi de Zyugh»
Loránd fia Miklós fia: Szügyi Miklóssal azonos, bár elég esetben nincsen kizárva, hogy az ősök egyike szintén e nevet használta. Jelen esetben is igaza van szerzőnek, ha azt állitja, hogy már az érsek nagyatyja is viselte a «Szügyi» nevet, csakhogy ennek bizonyitékát nem itt, hanem más helyen találjuk.
Midőn t. i. az esztergomi érsekségnek a nógrádmegyei Vadkerten lévő egynéhány nemes jobbágycsaládja az érsekség kötelékéből kilépni szándékozott s az érsek az ügyben IV. Bélához fordult, azt találjuk, hogy a király 1255 augusztus 16-ikán egy az ügy állását megvizsgáló bizottság jelentése alapján véglegesen döntött. Itéletében kiemeli, hogy a hármas vizsgáló bizottság a Tekes comes, Katisz nb. Szécsényi Fulko és
«Lorandus de Zihig» nógrádmegyebeli szeretett hiveiből állt;
1 Knuz, Mon. eccl. Strigon. I. k. 423. l.* ezzel pedig nemcsak az van bebizonyitva, hogy az érsek nagyatyja Roland már 1255-ben viselte a «Szügyi» nevet, hanem az is,
hogy e Szügy Nógrádmegyében feküdt. Hogy Szügyi Roland még 1295-ben is élt, azt a Hazai Okmánytár VIII. k. 347. lapján olvasható okiratból kibetüzni nem lehet, mivel ez csak azt mondja, hogy Rolandnak három fia van: Gergely, Lőrincz és Miklós, azon körülmény pedig, hogy csakis fiai szerepelnek, legnagyobb valószinüséggel arra vall, hogy az atya már nem élt.
1 Tudvalévő dolog, hogy Roland fiai akkor (1295-ben) vásári birtokukat Eykai Péter comessel felosztják. Miután a Veszprémmegyében fekvő Ajka helységet a legrégibb okiratok hébe-korba «Exka»-nak nevezik, fel vagyunk jogositva a biharmegyei Eyka-t szintén Ajka-nak venni s ez esetben nem más, mint a Biharmegyében feküdt, ma még Zsáka mellett lévő Aka (puszta). Erről az Ajkáról tudjuk, hogy 1283-ban Tancskereki helységgel együtt többi között Szovárd nb. Miklós fia Péter birtokába került és igy nincsen kizárva, hogy az 1295-ben előforduló Eykai Péter a Szovárd nemzetség tagja; ebből pedig következik, hogy Mihály fia, Bölderi (Beodrai) Péter, ki 1290-ben Borsa nb. László vajda fia Lászlótól annak vásári birtokrészét kapja, Ajkai Péterrel nem azonos. Böldéri Péterre még megjegyzendő, hogy 1290. évi adománylevelét 1422-ben Mihály fia Domonkos fia: Vásári András és ugyanazon Mihály fia Gergely fia: Vásári Antal az erdélyi káptalannal iratja át.*
Roland fia
Gergely 1295 után még háromszor merül fel; egyszer egy kelet nélküli, de körülbelül 1304-re helyezendő okiratban, midőn Hontpázmán nb. Mika, Szántói Pózsa, Erdő fia Dénes és Gutkeled nb. Báthory Bereczk-kel együtt mint a nagyváradi káptalan által meghivott biró a nagyváradi polgárok ügyében biráskodik; másodszor 1306 február 2-ikán, midőn Igmánd nb. Lőrincz czimzetes vajdával, Bábonyai Gergely, Majnard fia Ugrin, Hontpázmán nb. Albert és Tiszai Istvánnal együttesen egy biharmegyei birtok iránt folyt pörben biráskodik; harmadszor és utoljára 1327 április 27-dikén akadunk reá, midőn mint Roland fia Vásári Gergely az egri káptalan előtt kijelenti, hogy
leánya Tomaj nb. Abádi Jakab özvegye s ennek Klára nevü leánya Tomaj nb. Régeni Dénes fiaitól hitbér és leánynegyed fejében 15 márkát kapott.
2 Anjoukori okmtár, I. k. 107. l. Hazai okmánytár, VII. k. 355. l. Turul, 1883. évf. 98. l.*
Hogy Roland fia Miklós mikor volt vajda? nem tudjuk; 1312-ben előfordul Károly király bárói sorában Miklós czímzetes vajda is;
3 Anjoukori okmtár, I. k. 277. l.* ha ez alatt nem a Pok nb. Móricz fia Miklós értendő, akkor csak is Roland fia lehet; nézetem szerint azonban sokkal valószinübb, hogy csak alvajda volt. Halálozási évét nem ismerjük, de 1333-ban már nem élt.
Nejére nézve a következő megjegyzésem van: Pór Antal a «Turul» 1892. évi folyamában azt mondja, hogy a vajda fia Miklós érsek Csanád esztergomi érseknek az unokaöcscse. Hogy Csanádnak Miklós érsek nem atyai ágon az unokaöcscse, azt most már ugy is tudjuk, erre nézve azonban a következő ujabb adatot találom: Midőn Miklós
esztergomi érsek Csanád érseknek 1343-ban a kerczi apátság számára kiállitott okiratát Esztergomban 1355 május 1-én helybenhagyja, néhai Csanád esztergomi érseket
«avunculus»-ának mondja,
1 Urkundenbuch zur Geschichte der Deutschen in Siebenbürgen, II. k. 106. l.* miután pedig kétségkivüli dolog, hogy az «avunculus» (Oncle, Onkel) csakis az anya fivérét jelenti s a mi esetünkben az atyai nagybátyaság teljesen ki van zárva, ennélfogva biztosak lehetünk benn, hogy
Miklós vajda neje Csanád nb. (Telegdi) Tamásnak a leánya.A vajda fia János, ki 1333 október 8-ikán a «Vásári» nevet viseli – a «de Wasaary» nem vonatkozik Lorándra – ugyanakkor a biharmegyebeli Nyéstai Sebestyénnek a veje, kitől nevezett napon az ugyanazon megyében fekvő bosódi (más néven zomlini) birtokot kapja.
Hogy a meg nem határozható László fia Péter, ki az 1354 nyarán lezajlódott szerb hadjáratban részt vett, Miklós érsek nővérének a fia, világos, hisz az okirat is mondja, hogy «filius sororis archiepiscopi antedicti»; de hogy azon Derzs, kinek István nevü unokája ugyanazon hadjárat alatt megsebesült, szintén Miklós érsek nővérének a férje lett légyen, ezt az okiratból ki nem betüzhetjük; az okirat csak azt mondja, hogy Derzs fia Tamás fia István az érseknek
«affinis»-a. Ez Istvánt – azt hiszem – pontosan határozhatjuk meg.
Hontmegyében 1266-ban Hontpázmán nb. Hont fia
Derzs merül fel, kinek fia Szuhai
Tamás 1294-ben szerepel; ez utóbbinak öt fia volt, kik közül László 1344-ben esztergomi prépost, Demeter 1388–1392 veszprémi püspök, mig
István, kivel legelőször 1344-ben találkozunk és kinek nyomait 1369-ig követhetjük, a hontmegyebeli
Vajdai család őse.
2 Lásd az ezekre vonatkozókat «A magyar nemzetségek» cz. művem II. k. 29–56. lapjain.* Ha már most fontolóra vesszük, hogy a nógrádmegyei és a velük szomszédos hontmegyei birtokcsaládok között mily gyakori családi összeköttetések jöttek létre, biztosra vehetjük, hogy
Hontpázmán nb. Derzs fia Tamás fia Vajdai István Szügyi Miklós érseknek fennebbi rokonával azonos.Az összes chronologiai és genealogiai adatok egybevetésével már most a következő stemmát kapjuk:
Szügyi Roland 1255 Vásári Gergely 1295–1327 Lőrincz 1295 Miklós vajda 1295 † 1333 előtt Csanád nb. Telegdi Tamás leánya 1344 Leány 1327 Tomaj nb. Abádi Jakab † 1327 előtt János 1344 Csanádmegye főispánja Szügyi Miklós érsek † 1358 Vásári Beke 1344 Szilágymegye főispánja Vásári János 1333–1355 Nyéstai Sebestyén leánya Tamás 1355 Leány László László Vásári István 1383 Péter 1354–55 Tamás 1349 esztergomi sz.-tamási prépost Vásári Demeter 1383![images/1899-00xw82.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw82.jpg)
Le nem zárhatjuk e sorokat a nélkül, hogy egy más nógrád- és hontmegyebeli «Szügyi» családról emlékeznénk, mely minden valószinüség szerint a fennebbivel rokon.
Bizonyos Abick (= Ábrahám) fia Miklós megveszi 1244-ben a nógrádmegyei Hartyánt. 1254-ben (akkor már «Szügyi Miklós») megkapja a királytól a hontmegyei Kovácsszeget; érdemei sorozatából kiemelendő, hogy IV. Bélának követe volt Rómában, Velenczében, Oroszországban és Bolgárországban. Ennek fia András, ki a «Látó» melléknevet viseli, felmerül 1283-ban, mely évben nejének fivéreitől Katisz nb. Tarjáni Simon és Miklóstól a nógrádmegyei Feketeerdőt kapja. Ez András fiai 1321-ben: Péter, András (1322), János, Illés és Pál, kikhez 1344-ben még László, Miklós és Tamás csatlakoznak. E másik Szügyi család nemzedékrendjének töredéke különben a következő:
Abiczk Szügyi Miklós 1244–1254 Látó András 1283–1322 Katisz nb. Tarjáni Simon leánya 1283 Péter 1321–1344 János 1321–1347 Illés 1321–1322 Pál 1321–1322 András 1322 László 1322–1360 esztergomi kanonok Miklós 1322–1360 Tamás 1322–1360 Leány Hontpázmán nb. Túri Miklós 1307–1321 Látó János 1344–1360 Szügyi Péter 1386–1398 Leány Csanád nb. Telegdi Miklós 1359![images/1899-00xw83.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw83.jpg)
II. Mártonos bán és a Zétényi Makó család eredete.
Bizonyos (I.) Póka (= Pálka = Palkó), kiről nevén kivül mitsem tudunk és kinek élete a 12-ik század első felébe esik, Véty és Pika nevü fiakat hagyott maga után, kiknek mindegyike zemplénmegyebeli családok őse lett.
***
Véty, kinek szintén csak a neve ismeretes,
Péter nevü fiut hagyott, ki már a «Szentesi» nevet használja. 1228 augusztus 20-ikán találjuk, hogy Keled egri püspökkel a Szentesen lévő, minden szentekről nevezett templom adómentességére nézve Róbert esztergomi érsek előtt egyezkedik. A közpályán is tünteti ki magát, a mennyiben II. András királytól 1233-ban számos érdemei megjutalmazásául az Anániás nevü zemplénmegyei embernek magvaszakadtán a koronára szállt
izdetheni (=
zétényi) birtokot kapta. Csakhogy e birtokért sok baja is támadt. Midnenek előtt fellépett Simja András és Csáma fia Csépán, mindketten zempléni várjobbágyok és előadták, hogy ők Anániás rokonai, miért is elhalt rokonuk birtokának elidegenitése ellen protestálnak és Germán fia Pataki Farkas kir. pristaldus utján az őket illető birtokot visszakövetelik. Póruljártak azonban, mert rokonsági viszonyukat nem tudták bebizonyitani. Alig zajlódott le a pör, midőn Adolf fia Mártonos azon állitással állt előtt, hogy Zétényt örökösödési czimen András király előtt Pétertől visszakérte; ez sem járt szerencsésebben, a mennyiben állitásának bizonyitékai hiányában nem csak visszautasittatott, hanem hamis adatok felállitása miatt érzékeny büntetést is kapott; utoljára fellépett Andornok comes fia János, ki azt vitatta, hogy András a nevezett birtokot neki már sokkal korábban adományozta, csakhogy ő sem volt azon helyzetben, hogy az adománylevelet felmutathassa, minek az lett a következménye, hogy Zétény Péter és utódainak háboritatlan birtokában maradt.
Péternek két fia maradt: Mártonos és II. Póka, kik a családot folytatták.
Mártonosra 1265-ben bukkanunk, midőn István ifj. király előtt Velcsek fiát Miké-t azzal vádolja, hogy
Véke nevü birtokát, melyet nagyatyja Véty valamikor «nővére fiának» adományozott, jogtalanul birja. Az illető forrás azt mondja, hogy Véty e birtokot « . . . sorori sue» adta, a miből tehát ki nem világlik, vajjon Véty vagy Mártonos nővéréről van-e itt szó; – de ha fontolóra vesszük, hogy Mártonos nővérének fia Vétynek a dédunokája s hogy ez – mint alább látjuk – már sokkal korábban, mint 1265-ben élt, akkor biztosak lehetünk benne, hogy tekintettel az időszámitásra, ez esetben csak Véty nővéréről lehet a szó. Mártonos előadja, hogy e nőrokonának fiai örökösök hátrahagyása nélkül haltak meg, minek következtében a vékei birtok ő reá háramlott; Mike ezzel szemben azzal védekezett, hogy a kérdéses birtokot a már emlitett nő fiától, Mártontól megvette s kész ezt IV. Béla és az egri káptalannak okleveleivel bebizonyitani. Hogy miért nem tudta e bizonyitékokat előmutatni, nem tudjuk; a pör azzal végződött, hogy János pataki plébános és a leleszi prépost előadása szerint ő e birtokot sem királyi adományozás, sem vétel czimén nem szerezte, minek alapján István a koronára szállt jószágot fennebbi Mártonosnak megerősitette. Ugy látszik azonban, hogy Mikának mégis igaza volt; ugyanis Fejér IV/I. k. 395. lapján IV. Bélának 1245 június 24-ikén kiállitott okiratát találjuk, melyben a király tanusitja, hogy Vékei Márton szomszédai: Vasas zempléni várjobbágy, Pika fia András és Máté, továbbá Demeternek három fia jelenlétében, Véke nevü örökölt birtokát Woldchoh (Fejérnél a Velcsek név felderitése) fiának, a jelenlévő Mikának husz márkáért elörökiti.
1 A Századok 1873. évf. 244. lapján találjuk, hogy Vékei Márk az eladó, Mikének az atyja pedig Vocsok.*
Meddig élt e Mártonos? nem tudjuk; életének részleteit sem ismerjük, de van rá nézve mégis egy érdekes adatunk: midőn t. i. 1293-ban Eszényi Andornak fia András szentesi birtokának egy részét Lázár fia Abának elörökiti, a jelenvolt nemzetségbeli rokonainak sorában többiek között Mártonos fiai Gergely és János is szerepelnek; midőn aztán 1323 július 1-én e Gergelylyel és fivérével Jánossal megint találkozunk, már azt olvassuk, hogy
«Mártonos bán fiai». Ez adattal gyarapitjuk az eddigi árpádkori archontologiát, csakhogy sajnálnunk kell, hogy Mártonos bánságát és báni müködésének idejét nem ismerjük; a legnagyobb valószinüség azonban a mellett szól, hogy éppen azért, mert az eddig ismert kutfők bánságáról mit sem tudnak, csak al-bán lehetett, a mint azt számos más «bánok»-nál tudjuk kimutatni.
Gergely és János különben fennebbi napon jelen van, midőn egyik nemzetségbeli rokonuk özvegye hitbéri és hozományi követeléseit megkapja. Gergely 1349 november 23-ikán már nincs az élők között. Egyetlen egy gyermekét ismerjük:
Katalint, ki fennebbi napon elismeri, hogy anyjának hitbérét és saját leánynegyedét nagybátyja János fiaitól felvette.
Gergely fivére
János, ki a
«Vékei Bánfi» nevet használta, 1337 és 1339 július 12-ikén királyi ember;
2 Anjoukori okmtár, III. k. 580. l. Zichy-okmtár, I. k. 521. l.* 1341 július 26-ikán rokonaival, a
Szentesiekkel együtt kéri, hogy szentesi, vékei és zétényi birtokát határolják.
1349 november 23-ikán már csak fiaival:
Istvánnal és
Péterrel találkozunk, kik – mint már tudjuk – nagybátyjuk leányát, Katalint leánynegyedi követeléseire nézve kielégitik. Vékei István neje:
Palágyi Miklós leánya
Borbála 1389 január 6-ikán fordul elő;
1 Gr. Sztárai cs. okmtár, I. k. 484. l.* alig tévedünk, ha ez Istvánban Vékei Bánfi János fiára ismerünk. Ezen Istvánnak csak egy
Gál nevü fia volt, ki 1369-ben már nem élt és kinek egyenes utódai nem születtek.
Péter, ki a , mig előbbit 1420 márczius 16-ikán egyszer
«Zsébi»-nek (= Sebi) is nevezik, a miből fényesen kiviláglik, hogy a régibb okiratainkban oly gyakran előforduló Zsébe = Sebe – a mint azt már régóta sejtettem – nem más, mint az
Erzsébet nevének a röviditése.
Mindkét leány 1396 november 15-ikén már árva s azért – nehogy kényszeritve legyenek másutt menedéket keresni – megkapják nevezett napon ugy atyjuk, mint Gál birtokaiból őket illető leánynegyedüket; ebből tehát világosan látjuk, hogy Gál is fiörökös hátrahagyása nélkül halt meg. 1397 október 21-ikén fiusitja őket Zsigmond király atyai birtokaikban.
2 V. ö. Századok, 1873. évf. 246. l.* 1398 márczius 3-ikán rokonaik e fiusitás ellen óvást emelnek; ugyanez történik még 1406 augusztus 22-ikén; 1407 október 9-ikén pedig Erzsébet és Klára nevében Helmeczi Gábor és Helmeczi László szerepelnek, feltételezhetjük tehát, hogy ezekhez férjhez mentek; 1420 márczius 16-ikán találjuk, hogy Erzsébetnek Helmeczi András, lárának Helmeczi Gábor a férje és hogy mindkettőnek akkor már fia is van.
Mártonos bán fisarja tehát 1396-ban már ki volt fogyva.
***
Mártonos bán fivére: II. Szentesi
Póka, kiről nevén kivül mitsem tudunk, Gergely és Pál nevü fiukat nemzett.
Gergelyről csak azt tudjuk, hogy fia
Pető 1333 szeptember 28-ikán nemzetségbeli rokonának, Eszényi Andrásnak egy elzálogositott birtokot visszaadott.
Pál, kivel 1293-tól 1301 október 31-ig találkozunk
3 V. ö. Hazai okmtár, VII. k. 302., 310. ll.* és kinek életéből nevezetes adataink nincsenek, II. Pető, id. János, Makó, III. Póka és ifj. János nevü fiukat hagyott maga után.
II.
Pető, kivel 1323 július 1-től 1326 deczemberéig találkozunk, 1333 augusztus 1-én már nem él. Ő sem végzett valami nevezetes dolgot; fellépése csak birtokrendezésekből ismeretes. Özvegye, az ungmegyei
Szelmenczi László leánya
Bugyór megkapja fennebbi napon hitbéri s hozományi járandóságát; e házasságból
Anna nevü leány származik, ki a szintén ungmegyei
Botfalvai Dancs-csal kötött házasságából Péter nevü fiut szült; erről tudjuk, hogy 1393 augusztus 27-ikén anyai örökségét kereste.
Id. Szentesi
János, ki szintén 1323 július 1-én merül fel, midőn fivéreivel együttesen rokonának: Szentesi Dénes özvegyének követelményét kielégiti, 1341 július 26-ikán már nem él. Volt egy fia Tamás és egy meg nem nevezett leánya.
Tamás 1341-től 1364-ig ismeretes, mely utóbbi évben (május 19-ikén)
nővérének: Hotykai Domonkos nejének a Szentes és Zétényből őt illető leánynegyedet kiadja.
III. Póka, ki fivérei társaságában szintén 1323-ban merül fel és kivel utoljára 1342 május 11-ikén találkozunk,
1 Anjoukori okmt. IV. k. 208. l.*
György nevü fiut hagyott, kiről nevén kivül mitsem tudunk. E György leánya:
Fruzsina 1389 július 1-én képviselője: az ungmegyei Pinkóczi Bertalan (1391-ben Zemplénmegye alispánja) által elismeri, hogy elhalt atyja után őt illető leánynegyedét annak rokonaitól hiány nélkül felvette.
Ifj. Szentesi
János, kit 1323-tól 1377-ig ismerünk, fiörökös hátrahagyása nélkül halt meg.
Láthatjuk tehát, hogy Szentesi Pál öt fia között csak az egy Makó folytatja a családot. Nevére nézve azonban már e helyen akarom kiemelni, hogy ez már a 13-ik században is előfordul és hogy nézetem szerint eredetileg «Matyó»-nak lett kiejtve; csak a századok folyamán csináltak belőle Makó-t.
Szentesi
Makó, kinek első nyomaira 1323-ban akadunk és ki 1342 május 11-ikén utoljára szerepel
2 U. ott.* János és Pál nevü fiukat hagyott. Pál, ki 1371 január 20-ikán fivérével együtt valamely zemplénmegyei birtokügyben tanuként szerepel,
3 Károlyi-okmtár, I. 325. l.* és kivel még 1377-ben találkozunk, ugy látszik, fiörökös hátrahagyása nélkül halt meg.
Szentesi
János, kivel e néven még 1389 július 1-én találkozunk, 1393 augusztzs 27-ikén már a
«Zétényi» nevet használja. 1396 november 15-ikén felesége:
Legenyei Péter leánya
Margit, fiai pedig:
Péter, György, Kelemen és
Jakab. Jánosra 1398 márczius 3-ikán bukkanunk utoljára; 1409 augusztus 26-ikán már nem él, mert akkor csak özvegyéről van szó; fiai: Péter, György, Jakab és Imre (? ez valószinüleg tollhiba, mert Imre nevü fiát eddig nem
ismerjük; itt valószinüleg Kelemennek kellene állnia) 1406 augusztus 22-ikén már a
«Zétényi Makó» nevet használják, mely mostantól kezdve állandóan fűzetett utódaikhoz. Péternek 1406-ban
János, Jakab, Benedek és
Anna – Györgynek pedig
Pál, Gergely és
Bálint nevü gyermekei voltak.
Nem lévén e sorok feladata, a Zétényi Makó család további sorsát ecsetelni, előadásunkat ezzel megszakitjuk; szükséges azonban, hogy még a következőt kiemeljük:
Makay Dezső ur a «Turul» 1895. és 1896. évfolyamaiban a Csanád nemzetségről páratlan szorgalommal és a rendelkezésére állott kutfők teljes feldolgozásával irt dolgozatában (1896. évf. 124. l.) Csanád nb. Barnabás fiára Mihályra akad, kinek nyomait 1285-ig követi. Nagy valószinüséggel véli állithatni, hogy e Mihály tekinthető a XIV. században Zemplénmegyében felmerülő Makócsalád törzsatyjának. E mihálynak – véleménye szerint – fia azon Miketei János lehetett, kinek Makó és Mihály nevü fiai voltak; abból, hogy a Csanád nemzetségnek egyik tagja valamikor Makó bán volt, véli következtetni, hogy Miketei János talán a Csanád nemzetség sarja. E Makó szerző szerint a «Miketei», «Szentesi», «Zétényi» és «Krucsói» nevet viseli és ennek folytán mindazokat, kik magukat «Makó-fi»-aknak nevezik, a tőlük használt előnévre való tekintet nélkül Zétényi Makó-ivadékoknak veszi.
Miután már mostan oklevelek alapján czáfolhatatlanul bebizonyitottuk, hogy a Zétényi Makó család egyenes ősének Makónak nem János, hanem Pál az atyja, világos, hogy a Makay Dezső ur dolgozatában
egynek vett Makó családok különböző eredetüek és hogy a szerzőtől összehalmozott adatok, a mennyiben tényleg a zemplénmegyei Zétényi Makókat illetik, a többi Makó családokat érintőktől szorosan megkülönböztetendők, a mi a figyelmes kutatónak nem éppen nagy fáradozásba fog kerülni.
***
Midőn Palóczi László országbiró 1446 november 1-én a Zétényi Makó Jakab, János, Benedek és Gergely által Szentes, Véke és Kerektó birtokok iránt Kiseszényi Pike Balázs ellen folytatott perben iktatást és vizsgálatot rendelt, mindkét fél állitásának bebizonyitására számos okiratot mutat fel, melyekből az eddig kifejtett genealogiai adatok kiderülnek; megtaláljuk azonban ezekben az okiratokban azt is, hogy nemcsak Mártonos bán utódai – a Vékiek – és fivérének Szentesi Pókának ivadékai származnak egy közös őstől, hanem hogy még egyéb nemzetségbeli rokonaik is vannak. Nemzetségük nevét pedig nem ismerjük.
Pike Balázs többiek között a következő okiratokat mutatta fel:
1. Eszényi
András fia
Andornok 1293-ban szentesi birtokrészét Lázár fia Abának adja el, mely eladásba nemzetségbeli rokonai: Póka fia Pál, Mártonos fiai Gergely és János, Péterke fia Dénes beleegyeznek.
2. Póka fia Pál kinyilatkoztatja 1301 október 31-ikén, hogy azon szentesi részbirtokot, melyet Andornok az előtt neki és fivérének, Gergelynek elzálogositott, ezen Andornok fiainak
András és
Miklósnak visszaadja.
3. Fennebbi Pál fiai előadják 1326. évi deczember havában, hogy a Homoka nevü birtokot, melyet Andornok fia
Miklós bizonyos Bessenyő Péternek elzálogositott, e Pétertől visszaváltották.
4. Vékei Bánfi János és Szentesi Pető előadják 1333 szeptember 28-ikán, hogy a Miklós fia
András részéről nekik zálogba adott birtokrészt (Szentes és Véke között) nevezett András birtokába visszabocsátják.
5. Miklós fiai
András és
János 1341 szeptember 15-ikén Eszény urai.
6. András fia
Kiseszényi Pál és fiai
Lőrincz és Péter 1396 november 15-ikén beleegyeznek abba, hogy Vékei Bánfi János unokái Erzsébet és Klára az atyjuk és ennek unokaöcscse után őket illető örökséget megkapják.
7. András fia
Pál 1398 márczius 3-ikán Vékében s Kerektón nézve Makó fia János és fiainak osztályos rokona.
8. 1420 márczius 16-ikán találjuk, hogy a zétényi nemesekkel együtt Kiseszényi Pál fia
Balázs szintén óvást emel a vékei birtoknak a király által történendő elidegenitése ellen.
9. Pál fia Eszényi Pike
Balázs Báthory István országbiró előtt előadja, hogy ő
Póka fia Pika fia Andornak fia Miklós fia András fia Pálnak a fia, Makó György pedig ugyanazon
Póka fia Véty fia Péter fia Póka fia Póka fia Pál fia Makó fia Jánosnak a fia, mely leszármaztatást ellenfele, Makó György el is ismerte.
1 Zichy-okmtár, IX. k. 123., 148. ll.*
E genealogia annyiban tér el az eddig felsorolt adatoktól, a mennyiben 1293-ban Pike Balázs ősét: Andornokot nem Pika, hanem András fiának nevezték; de ha fontolóra vesszük, hogy anyakönyvi kivonatok hiányában akkori időben az okiratba foglalt leszármaztatási sorrendbe könnyen csuszhatott be hiba, hogy a Balázstól előadott sorrend Makó őseivel egybehangzik és Makó György, bár Balázsnak ellenfele volt, ez izenkénti leszármazást teljesen elismerte: akkor nincs okunk arra, hogy hitelességét kétségbe vonjuk, csakhogy azt következőképpen kell helyre igazitanunk: Tudjuk, hogy Pyka fiai András és Máté 1245-ben Véka
eladásánál tanuk minőségében szerepelnek; ha már most e Pykában I. Póka hasonnevü fiára ismerünk, akkor a Pyka és Andornok közötti családtagot András nevü fiában nyerjük, a mi a kronologiai viszonyokkal is teljesen egyetértő.
Megkapjuk tehát a következő nemzedékrendi töredéket:
Szentesiek és Vékeiek I. Póka Kiseszényi Pike-család Véty Leány Pika Szentesi Péter 1228–1233 megkapja 1233-ban Zétényt Vékei Márton 1245 András 1245 Andornok 1293 Máté 1245 Mártonos bán 1265 Szentesi II. Póka András 1301 Miklós 1301–1326 Gergely 1293–1323 Vékei Bánfi János 1293–1339 Gergely Pető 1333 Pál 1293–1301 János 1341 András 1333–1341 Pál 1396–1398 Katalin 1349 István 1349 neje Palágyi Bóra 1389 Békés Péter 1349 Pető 1323–1326 neje Szelmenczi Bugyor 1333 id. János 1333 Makó 1323–1342 a zétényi Makó-család egyenes őse III. Póka 1323–1342 György 1377 ifj. János 1323–1377 Lőrincz 1396 Péter 1396 Kiseszényi Pike Balázs 1420 folytatja a családot Gál † 1396 el. Anna férje Botfalvi Dancs Fruzsina 1389 Erzsébet 1396 férje Helmeczi András Klára 1396 férje Helmeczi Gábor Tamás 1341–1364 Leány férje Hotykai Domonkos 1364 János 1371–1398 neje Legenyei Margit 1396–1409 Pál 1371–1377 Péter 1396 György 1396 Kelemen 1396 Jakab 1396 Jakab 1406 János 1406 Benedek 1406 Anna 1406 Gergely 1406 Pál 1406 Bálint 1406 folytatják a Zétényi Makó családot.![images/1899-00xw84.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw84.jpg)
Végre még emlitendő, hogy Katómindszenti Bóza Péter 1418 október 1-én nagyanyja Izold (= Isawcz) után őt illető vékei és kerektói örökségét Makó unokáinak, Péter és Györgynek elengedi. Úgy látszik, hogy Izold Makónak a leánya.1 V. ö. Századok, 1873. évf. 247. l.*
Dr. Wertner Mór.
Per a Nagy Mihályi czimer bitorlása miatt.
Hazai törvénytárunkban czimer használatát szabályozó törvényczikket egyetlen egyet találunk, azt is a legujabb korból. Az 1883 : 18. t.-cz. az, mely a magyar országos s az egyesült országok czimereinek használatát felsőbb hatóság engedélyétől teszi függővé. Ez a törvényczikk a magánosok czimereire nem terjeszkedik ki. Ennek a biztonsága érdekében a törvényhozók nem látták szükségesnek intézkedni sem 1883-ban, sem azóta. Ma már nem is igen volna
igazi értelme a külön törvényes intézkedésnek, ha 1848 előtt se volt, a mikor pedig még fennállott az ősiség. Akkor bizonyára több szükség lett volna rá. Mert merészséggel is bajos volna azzal dicsekednünk, hogy hazánkban mindenki mindenkor tiszteletben tartotta másnak a czimer tulajdonjogát. Voltak bizony nálunk is elegen, a kik nem átallották a más insigniáival ékeskedni; ezek azonban turpisságukkal
anyagi kárt nem igen okoztak s ennélfogva a büntető igazságszolgáltatást nem is hivták ki maguk ellen.
Az ősiség korában, a mikor a nemesi kiváltság jelentékeny társadalmi és anyagi előnyöket biztositott, az universitates nobilium: a vármegyék szorgosan ügyeltek arra, hogy illetéktelen be ne csempészsze magát a társaságukba. Sürün összeirták a kebelbeli nemeseket, a kéteseket és gyanusakat koronként meg is vizsgálták. De a vizsgálat soha se terjedt ki a czimerre, mert hiszen maga Werbőczy mondja (Hk. I. r. 6. cz.), hogy a nemesség bizonyitására nem szükséges a nemesi czimer előmutatása, hanem csupán az adománylevél előmutatása, mert a czimer a nemességnek nem szükséges
kelléke, hanem csak ékessége, a minthogy a czimer adományozása egymagában senkit sem nemesit, hanem sokkal inkább a földbirtok adományozása.
A czimer tehát nem volt kizárólagos attributuma a nemességnek s azért nem is helyeztek arra valami különös sulyt s nem igen törődtek vele, ha netalán valaki illetéktelenül használta. Jól mondja azért br. Nyáry Albert a Heraldika vezérfonalában (87. l.), hogy aféle czimerészeti perpatvarkodásra, minő Németországban a strassburgi dom épitői: a Juncker testvérek és a Rappolsteini felső-elszászi grófok közt folyt, hazánk középkori történetében nem találunk. És mikor II. Ulászló király azon 1494 január 28-ikán kelt diplomájában, melylyel a Castellione testvéreknek I. Mátyás adományozta czimereslevelet megerősitette, a horvát bánt, albánt és Zeng város előljáróságát 2000 frt birtság terhe alatt kötelezte annak tiszteletben tartására: voltaképen nem a czimer esetleges bitorlói ellen intézkedett, hanem az adományozott nemesi kiváltság elismerésére kényszeritette az emlitett hatóságokat. Egészen különös és a maga nemében egyedül áll a Jánoky és Zűászi családoknak 1416-ban adományozott közös czimereslevélnek záradéka, melyben Zsigmond király az adományosokat czimerük birtoklásában megsértőkre 10 arany márka birságot szabott. (Br. Nyáry id. m. 240. l.) Ez nálunk az eddig ismert egyetlen királyi intézkedés a jogtalan czimerhasználók ellen.
Arra is nagyon elvétve kerülhetett sor, hogy biróságaink czimerbitorlási perekben itélkezzenek. Bárczay Oszkár a Heraldika kézikönyvében (42. l.) csupán egy esetet emlit, azt a pert, mely a Pribék család ellen a Nagymihályi család czimerének használása miatt folyt. A per lefolyását és kimenetelét Bárczay nem ismeri. Abban a helyzetben vagyok, hogy ezen a heraldikai tudományunkra éppen ritkaságánál fogva érdekes és tanulságos pert az érdeklődőkkel teljesen megismertethetem.
Sztárai és Nagymihályi Sztáray Imre gróf 1752 szeptember 28-ikán azzal a kérelemmel fordult a kir. itélőtáblához, hogy a Villei Pribék és Iványi Fekete családokat tiltsa el a Nagymihályi család czimerének bitorlásától. Ez a czimer az ungvármegyei Vinna várát ábrázolja, melynek félig nyitott kapuján, ugyszintén a sisakot boritó koronán szembe forduló, csőreikben közösen aranygyürüt fogó két szarka áll. Kérését a gróf a Hármaskönyv I. rész 6. czimére alapitja, mely szerint czimert, mely egyik családot a másiktól megkülönböteti, csakis koronás uralkodó adhat, és pedig – a II. r. 9. cz. értelmében – ő is csak a mások kiváltságos jogainak sérelme nélkül.
Keresetében hivatkozik még Zsigmond VI. decretumának 2. és II. Ulászló I. decretumának 34. articulusára; továbbá idézi a Hármaskönyv II. részének 13. és 17. czimeit. És éppen ezek az idézetek mutatják legjobban törvényeink fogyatékosságát a czimerek használatát illetőleg. Zsigmond és II. Ulászló idézett articulusai a szolgabirák választását szabályozzák s a Sztáray gróf keresetével semmi összefüggésbe se hozhatók, hacsak azon a révén nem, hogy a szolgabiráknak a hivatalos levelezésekben sigillum cognoscibile-t engedélyeznek, sőt rendelnek. A Hármaskönyv II. részének 13. czime a pecsétek meghatározásáról, 17. czime a hamis levelek megvizsgálásáról szólnak, mind olyan dolgokról, melyek még erőltetve se alkalmazhatók a panaszos esetre.
Mindazáltal a kir. tábla elfogadta az ügyet, melyet az 1715 : 28. t.-cz. – miután privilegiális levél elbirálásáról van szó – egyenesen elébe utalt s a perfölvétel határidejéül 1753 január 29-ikét tüzte ki, arra Iványi Fekete Pétert és Villei Pribék Ádámot, mint a bepanaszlott Fekete és Pribék családok legidősebb tagjait Ung vármegye által törvényesen megidéztette.
Tárgyalásra azonban csak 17 év mulva 1770 május 26-ikán került a sor. Ez alatt pedig a felperes meghalt s helyébe fia János Fülöp gróf lépett. Ügyvédje mindenek előtt felmutatta a birák előtt Zsigmond királynak 1418 márczius 29-ikén Konstanczban Nagymihályi Albert vrániai perjel és osztályos atyafiai részére kiállitott nemeslevelét, a mely mind teljes szövegében, mind szines rajzában a gróf Sztáray család oklevéltárából (II. k. 189. l.) ismeretes.
A tárgyalás nem haladhatott ekkor tovább. Az alperesi ügyvéd bejelentette, hogy fele, Pribék Ádám megszünt élni. Idő telt bele, mig özvegyét Ibrányi Krisztinát, mint a Pribék gyermekek István, Pál és Zsigmond természetes gyámját, perbe idézték. Ibrányi Krisztina az 1771 február 23-iki tárgyaláson azzal állt elő, hogy ő a Pribék család helyett nem vonható perbe, mert a család feje s a családi iratok gondozója nem ő, hanem Pribék Ferencz. Teljes esztendő telt el, mig az uj alperes a biróság elé állt s az ügyvédek bele fogtak az érdemleges tárgyalásba.
Az ügyvédek azon kezdték a feleselést, hogy kit illet a bizonyitás? Alperesek tartoznak-e bebizonyitani a Nagymihályi czimer használatához való jogukat, vagy felperes tartozik-e igazolni azt, hogy a szóban forgó czimer kizárólag őt illeti? Az alperesi ügyvéd még a keresetlevél azon kifejezésébe is bele kapaszkodott, hogy alperesek az elődeik által használt saját czimerüket elhanyagolván (suis, quibus olim antenati sui usi fuissent, neglectis armis), vették
föl a Nagymihályi czimert – s ezen állitás beigazolását is követelte.
A kir. tábla a felperest kötelezte el a bizonyitásban s arra egy évi haladékot adott.
1772 május 6-ikán felperes, hogy az alperesek ősi czimerének elhanyagolása felől könnyedén odavetett vádjának bizonyitása elől kitérjen, a szokásos 6 frt birságot lefizetvén, I. Ferdinánd királynak 1559 november 28-ikán kelt oklevelével legott megkezdte a Nagymihályi czimer kizárólagos használatához való jogának bizonyitását.
1 Ferdinánd ezen oklevele, valamint Zsigmondnak abban átirt két oklevele a percsomóban csak kivonatosan s a kelet megjelölése nélkül található. A gr. Sztáray család oklevéltárának Nagy Gyula által kiadott II. kötete alapján állapitottam meg, hogy Ferdinánd oklevele 1559 november 28-ikán kelt, a Zsigmond oklevelei pedig 1418 augusztus 24, illetőleg 1419 február 22-ikén. (L. id. m. II. k. 200., 209. és 212. l.)*
Ez oklevelével I. Ferdinánd átirta és megerősitette Zsigmond király uj adománylevelét Albert vránai perjel s osztályos atyafiai részére a nagymihályi, vinnai, tibai várakról s Zemplén, Ung, Szatmár vármegyében fekvő tartozékaikról. A Zsigmond adományozta vinnai vár – felperes szerint – ugyanaz a vár, melynek nyitott rácsos kapuja a czimerben is ábrázoltatik. A Ferdinánd megerősitő okirata bő genealogiát nyujt arra nézve, hogy az adományozott birtokokban akkor is az adományos Albert perjel szépapjától Jakótól leszármazott Pongrácz, Ödönfi, Tibay és Sztáray családok voltak az urak s ennélfogva a Nagymihályi család czimerét csak ezek leszármazói jogosultak használni.
A felperesig terjedő leszármazás kimutatására beterjeszt egy genealogiai táblát, melyhez – szerinte – kétség azért sem férhet, mert annak helyességét egy birtokper alkalmával 1730-ban a kir. kúria elismerte és megerősitette. Közöljük e táblázatot, úgy a mint van, minden bővebb kritika nélkül. Hiában is kifogásolnók, nem érnénk vele semmit a kir. táblával szemben, mely hitelesnek elfogadta s ez által felperesnek a Nagymihályi czimerhez való jogát elismerte.
Jákó 1249 n. Szoboszlai Péter leánya Katalin Jákó 1290 † András 1290 László 1344 † Lőrincz Ördög László László Jákó János † Erne 1344 Ödön Mihály Pongrácz Dénes Miklós 1449 János Lőrincz Benedek András Miklós Miklós János 1449 István László Miklós Mihály Pál Dorottya (Nagytárkányi Boda) Mihály Dénes Márton András György Albert Lázár Imre András Benedek Ambrus László György András István Imre Albert János Benedek László Ferencz György János Kristóf László András Imre János Ferencz Kristóf László Lőrincz Imre Benedek Bánffi máskép Ödönfi Gábor György László Tamás István (Ödönfi) Bernát László Ferencz György János † Ferencz (Ödönffi) Ambrus Sztáray Antal Sztáray János András 1559 Fruzsina Ferencz 1590 Miklós Zsófia (Máriássy Ferencz) Pongrácz Benedek János Mátyás András Ferencz 1590 István János 1590 Dénes Kristóf István 1631 Ferencz 1663 Mihály Zsigmond Farkas Ferencz Katalin (Bárczayné) Miklós Borbála (Vay Péter) Ferencz 1696 Imre János-Fülöp![images/1899-00xw85.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw85.jpg)
Következett most már, hogy alperesek mutassák ki: joggal használják-e a bepanaszlott czimert? Ennek a bizonyitását azonban megakasztotta Fekete Péternek közbejött halála.
Abba bizony idő telt, mig utódait a tábla perbe hivta s idéző levelét Szent-Léleky Pál táblai jegyző kézbesitette.
Az 1773. évi vizkereszti terminuson jelentek meg az uj alperesek: Fekete János, István, Sándor, Zsigmond, a Pribék Sándor, Mihály, Ádám és Ibrányi Krisztina társaságában. Mindnyájan hangsulyozták, hogy ők a Nagymihályi család ősi javaiban osztályosak s annak a bizonyságául, hogy a Nagymihályi czimerrel nem csupán ujabb időben élnek, hanem azt már régi idő óta joggal használják, felmutatják Ung vármegye 1772 deczember 22-iki közgyülésén kiadott bizonyitványát, melylyel a nevezett vármegye azt bizonyitja, hogy a Fekete János által előtte eredetiben felmutatott régi, nevezetesen 1612., 1648., 1694. és 1717. években kelt s az Iványi Fekete család tagjai által kötött jogügyletekről szóló okleveleken egy várkapun ülő, csőreikben gyürüt tartó két szarkát ábrázoló pecséteket talált.
Ennek a felperes ügyvédje azt vetette ellene, hogy itt nem a használat bizonyitásáról van szó. Az a használat lehet abúzus; a minthogy az is. Mutassanak alperesék diplomát arról, hogy azt a czimert az uralkodótól adományban nyerték.
Az alperesi ügyvéd erre azt felelte, hogy ilyen diploma felmutatására nincsen szükség, mert az kétségbevonhatatlan tény, hogy a Fekete és Pribék családok a Nagymihályi családból származott Pongrácz, Ödönfi, Tibay és Sztáray családokkal osztályos atyafiak, a mennyiben a per folyamán felmutatott adománylevelekben felsorolt birtokokban, mint Tibán, Szobránczon, Hunkóczon s egyebütt jelenleg is osztályos birtokosok. A mi pedig az úzus bizonyitó erejét illeti, arra nézve hivatkoznak a Mokcsay János által Haraszthy Mihály, Imre és Zsófia – Potovszky László özvegye – ellen a Mokcsai előnév használata miatt inditott perre, melyben a királyi és a hétszemélyes táblák 1762-ben döntvényszerüleg akként itéltek, hogy a panaszlott előnév két századon át való használata alperesek részéről hiteles oklevelek által bebizonyitva levén, őket annak további használatától eltiltani nem lehet.
Egyébiránt, hogy a Sztáray család ne tagadhassa a Pribék és Fekete családokkal való rokonságot, felmutatja a leleszi konvent 1564 április 6-ikán kelt levelét, mely szerint Nagymihályi Ztháray János és fiai Ferencz, Miklós, továbbá Antal és fia János, valamint András ob fraternitatis dilectionem et amorem nővérük Borbála – a néhai Tibay János leánya – és férje Villei máskép Pribék János iránt, a ki idegenből Magyarországba jövén, (de regnis alienis huc ad regnum Hungarić veniens) nővérüket nőül vette s állandó atyafiságos szeretetet tanusitott irántuk, mindazokat a birtokrészeket, – a nagymihályit és vinnait kivéve – melyeket Őri Somogyi Benedek bizonyos hatalmaskodásért Thibay Jánostól elperelt s nevezett Zthárayék váltottak vissza s a melyek magszakadás folytán különben is a Zthárayakra szállottak, visszabocsátják nekik, illetőleg őket és fiukat, Ferenczet és összes utódaikat örököseikül fogadják.
A felperesi ügyvéd szerint ez az örökbefogadási okirat nem bizonyit alperesék joga mellett. Sőt inkább ellene. Kitetszik belőle, hogy a Tibay családnak fiágon magvaszakadt s hogy a leányági leszármazók nem örökösödési joggal, hanem csak a Sztárayak kegyelméből részesültek az egykori Tibay család javaiban. De ezekben se valamennyiben. Nem részesültek pl. a
nagymihályi-ból, sem a
vinnai-vól. Ennélfogva ahoz a czimerhez, mely a
Nagymihályi családnak adományoztatott s mely a
vinnai vár kapuját ábrázolja, alpereseknek semmi közük, különösen akkor, a mikor az Ödönfi és Pongrácz családok, jóllehet ők a Nagymihályi család leszármazói, köztudomás szerint nem éltek azzal a czimerrel. A vérségi összeköttetés az által, hogy Tibay Borbálát egy idegenből ideszakadt ember vette nőül, szorosságában nagyot veszitett s ilyetén távoli sógorság nem követelhet részt, sem a tárgyi, sem a személyi kiváltságból. A birtokközösségre felesleges hivatkozni, mert nem a birtokok, hanem a Sztáray czimer bitorlása képezi a per tárgyát. A Mokcsay-féle itélet itt nem alkalmazható, mert nem az úzus bizonyitásáról folyik a szó, hanem kiváltságlevélről. Különben is mind a vármegye bizonyitványát, mind az abban emlitett leveleket eredetiben szeretné látni, hogy meggyőződhessék, vajjon a régi leveleken a pecsétek egykoruak, s nem későbbi rányomatok-e?
A felperesi ügyvéd ezen kérésének a tábla helyt adván, a kivánt oklevelek eredetiben való bemutatását elrendelte.
Ennek az alperesek ügyvédje az 1773. évi Szent István-napi terminuson eleget is tett. A kir. tábla 1774 augusztus 27-ikén hozta meg ezen, immár 21 év óta folyó perben az itéletet, mely szerint a Pribék és Fekete családokat, miután a Sztárayakkal való osztályos atyafiságukat s a Nagymihályi czimernek hosszu időn át való használatát kellőleg beigazolták, a czimerbitorlás vádja alól fölmenti s a bepanaszlott czimer használatának jogában megerősiti.
A kir. tábla ezen itéletét a hétszemélyes tábla 1775 január 27-ikén változtatás nélkül jóváhagyta s ezzel a Pribék és Fekete családok el nem vitatható jogot nyertek a Nagymihályi czimerhez.
1 Orsz. Ltár. Elhalt ügyvédek iratai fsc. 59. Nro 28.*
ILLÉSSY JÁNOS.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató-választmánya folyó évi február 22-ikén ülést tartott, melyen
Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt
Barabás Samu, id.
Bánó József, Boncz Ödön, Borovszky Samu, id.
Dániel Gábor, Illésy János, Makay Dezső, Nagy Gyula, ifj.
Reissig Ede, Soós Elemér, id.
Szinnyei József, Thaly Kálmán és
Varjú Elemér ig.-vál. tagok,
Schönherr Gyula titkár, Áldásy Antal jegyző és
Tóth Árpád pénztárnok vettek részt.
Az első felolvasás tárgya
Soós Elemér ig.-vál. tag «A Baksák czimerkérdéséhez» czimü dolgozata volt, melyet
Varjú Elemér ig.-vál. tag olvasott fel. Ezután
Áldásy Antal jegyző olvasta fel
Pór Antal ig.-vál. tagnak «Nagymartoni Pál és Laczfi István rokonsági összeköttetései» czimü értekezését. Mindkét dolgozat a Turulban jelenik meg.
A folyó ügyek során a titkár bejelentette
gróf Batthyány Géza és
Ivánfi Ede ig.-vál. tagok elhunytát. Az ig.-választmány fájdalmas szivvel vette tudomásul a veszteséget s az elhunytak emlékét jegyzőkönyvileg örökitette meg. Egyuttal
Thaly Kálmán igazg.-vál. tag inditványára elhatározta, hogy
gróf Batthyány Géza, mint a társaság örökös alapitója elhunyta felett érzett részvétének az özvegyhez intézendő iratban is kifejezést ad, s tudatja
gróf Batthyány Lajossal, a társaság pártoló tagjával, hogy az örökös alapitványnyal járó jogok az alapszabályok 4. §-a értelmében elsőszülöttségi jogon reá szállottak.
Ezután az elnök bejelentette, hogy
herczeg Odescalchi Arthur, a ki az 1899 deczember 12-iki nagygyülésen a társaság másodelnökévé választatott, a társaság elnökéhez intézett levelében kijelentette, hogy e megtiszteltetést nem fogadhatja el s kéri a társaság tagjait, engedjék meg, hogy továbbra is mint az igazgató-választmány tagja szolgálhassa a társaság érdekeit. Az igazgató-választmány e kijelentést tudomásul vette, nem látván azonban annak szükségét, hogy ez ügyben rendkivüli közgyülés hivassék egybe, a másodelnöki szék betöltésének ügyét az évi rendes közgyülés elé rendeli terjeszteni.
A titkár bejelentette, hogy öreg
Petroway János, a társaság évdijas tagja, az örökös alapitók sorába lépett át és 1000 korona alapitványát befizette. Évdijas tagokul megválasztattak:
Éble Gábor Budapesten, a
hont-vármegyei múzeum-társulat Ipolyságon,
Láng Mihály középiskolai tanuló Budapesten,
Orczy Zoltán földbirtokos Budapesten (ajánlja a titkár);
Szemere Lajos cs. és kir. kamarás Budapesten (aj. ifj Reissig Ede),
Terray István földbirtokos Sikeren, u. p. Nyustya, és a turóczszentmártoni muzeumi tót társaság (aj. a titkár).
Jelentette tovább a titkár, hogy id.
Dániel Gábor, ifj.
Reissig Ede és
Varjú Elemér ig.-vál tagok megválasztásukért levélben mondtak köszönetet.
A középkori czimer-album kiadása ügyében a legutolsó ig.-választmányi ülés utasitván az elnökséget, hogy a Magyar Tud. Akadémia történelmi bizottságához az uj vállalat segélyezéseért folyamodjon és a legközelebbi ülés elé költségvetést terjeszszen elő, a titkár jelentette, hogy a Magyar Tud. Akadémia történelmi bizottsága 1899 deczember 1-én tartott ülésén az elnökség irásban benyujtott folyamodványára 1900. évi költségvetésébe 600 koronát vett fel a vállalat segélyezésére, a bizottság tagjai részére megfelelő számu példányokat kötve ki ez összegért. A czimeralbum kiadására ezen kivül takarékpánztári könyvben 40 korona lévén elhelyezve, a mintegy 8–10 kötetre tervezett vállalat I. kötetének kiadására 1000 korona áll a társaság rendelkezésére. Az igazgató-választmány ezt örömmel véve tudomásul, az első kötetnek ez év folyamán 480 példányban leendő kiadását elhatározta és annak költségeit a titkár előterjesztésére a következőkben irányozta elő:
1. 1 ˝ ivnyi bevezetés tiszteletdija 72 kor.
2. 25 czimerképhez a czimerlevél szövegét és a czimer leirását tartalmazó 50 oldalnyi szöveg tiszteletdija 150 kor.
3. Nyomdai költségek 680 kor.
4. A szétküldés költségei 98 kor.
Összesen 1000 kor.
A szerkesztéssel dr.
Fejérpataky László másodelnök bizatott meg.
A pénztárnok kimutatását az 1899. évi számadásairól a költségelőirányzat és a tényleges eredmény összehasonlitásával együtt a titkár a következőkben terjesztette elő:
A M. Heraldikai és Genealogiai Társaság 1899. évi költségvetési előirányzatának és a tényleges pénztári eredménynek egybevetése.
Bevétel. Előirányzat Eredmény Különbözet
frt. kr. frt. kr. frt. kr.
1. Maradvány 1898-ról 151 43 151 43 – –
2. Értékpapirok kamatai 444 – 452 – + 8 –
3. Alapitványok kamatai 155 – 120 – – 35 –
4. Pártoló tagdijak 1350 – 1260 – – 90 –
5. Évdijak 1250 – 1227 95 – 22 05
6. Kiadványok eladása 100 – 136 27 + 36 27
7. Alapitvány-befizetés 300 – 900 – + 600
8. Rendkivüli bevétel 10 – 115 60 + 105 60
Összesen 3760 43 4363 25
A tényleges eredmény e szerint 602 frt 82 krral kevesebb az előirányzatnál.
Kiadás.Előirányzat Eredmény Különbözet
frt. kr. frt. kr. frt. kr.
1. Személyi járandóságok 750 – 750 – – –
2. Irói tiszteletdijak és szerkesztés 700 – 750 – + 24 55
3. Nyomdai költség 1400 – 1215 37 – 184 63
4. Szinnyomatok készitése 250 – 150 – – 100 –
5. Metszetek, rajzok, czinkografiák 100 – 121 34 + 21 34
6. Utánvételes szétküldés költségei 40 – 32 56 + 7 44
7. Irodai átalány 60 – 60 – – –
8. Társulati szolga dijazása – – 60 – + 60 –
9. Ujévi ajándékok, pénzbeszedési dijak, másolások stb. 120 – 121 60 + 1 60
10. Tőkésités 300 – 875 15 + 575 15
11. Rendkívüli kiadás 10 – 125 – + 115 –
Összesen 3760 43 4363 25
A tényleges kiadások tehát 505 frt 57 krral haladták tul az előirányzatot.
Előirányzott maradvány 30 frt 43 kr.
Tényleges maradvány 127 frt 68 kr.
A többlet tehát 97 frt 25 kr.
Vagyonállás 1899 deczember 31-ikén:1. Értékpapirok névleges értékben (koronajáradék 23,400 korona, jelzáloghitelb. nyer. kötvény 100 frt) 11,800 frt – kr.
2. Kötelezvényekkel biztositott alapitványok 2,600 frt – kr.
3. kötelezvény nélküli alapitványok 500 frt – kr.
4. A középkori czimeralbum és a Nemzetségi Zsebkönyv czéljaira a takarékpénztárban két könyvre elhelyezett összeg 300 frt – kr.
5. Készpénz (átvitel 1899-re) 127 frt 68 kr.
Összesen 15,327 frt 68 kr.
A pénztári kimutatás tudomásul vétetett, az ig.-választmány azonban
Boncz Ödön ig.-vál. tag inditványára kimondta, hogy a pénztári kimutatás jövőben az eddigi gyakorlattól eltérőleg, mint a számvizsgáló bizottság jelentésének melléklete, e jelentés kapcsán a számvizsgáló bizottság által terjesztendő az ig.-választmány elé.
Ezután
Borovszky Samu ig.-vál. tag, mint a számvizsgáló bizottság előadója, felolvasta a bizottság jelentését az 1899. évi számadások, a pénzkezelés és a pénztár állapotának megvizsgálásáról, úgyszintén a titkár által bemutatott 1900. évi költségvetési tervezetről.
A bizottság jelentése egész terjedelmében a következő:
Tisztelt választmány!
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság 1899-iki pénztári állapotának és számadásainak megvizsgálására kiküldetvén, szerencsénk van a folyó évi február 13-ikán teljesitett számvizsgálat eredményéről a következőkben jelentést tenni:
Eljárásunkban az eddigi szokásos módot követvén, mindenekelőtt a
pénztári naplókönyvet vizsgáltuk át, s annak 1899. évi minden egyes tételét az igazolásukra szolgáló okmányokkal és ellennyugtákkal egybevetettük, a tagdij befizetésére nézve pedig a
tagok nyilvántartó könyvében is próbákat tettünk. Ezek alapján jelenthetjük, hogy a pénztári naplókönyvet rendben találtuk s azt 1899 deczember 31-ikével 4363 frt 25 kr. bevétellel, 4232 frt 57 kr. kiadással és a folyó 1900. évi költségelőirányzatba első bevételi tétel gyanánt átviendő 127 frt 68 kr., azaz 255 korona 36 fillér pénzmaradványnyal lezártuk.
Ezután a
kézi pénztárt vizsgáltuk át. A pénztári naplókönyv 1900. évi tételeit, kezdve a mult évről átvitt és fentebb kimutatott 255 korona 36 fillérnyi pénzmaradványnyal bezárólag február 13-ikáig összegeztük és 1194 kor. 86 fill. bevételt, 558 kor. 36 fill. kiadást, vagyis 666 kor. 50 fill. pénzmaradványt állapitottunk meg. Ezzel szemben találtunk a kézi pénztárban fedezetül 618 korona 50 fillért készpénzben, 48 korona összeget pedig előlegnyugtában, minélfogva a kézi pénztárt hiánytalannak jelenthetjük.
Vizsgálat alá vettük ezután a
törzsvagyon-könyvet. E szerint a társaságnak a mai napon 6 ötszáz forintos. (3000 frt), 35 kétszáz forintos (7000 frt) és 32 egyszáz forintos (3200 frt) alapitó tagja lévén, az alapitók száma a mult évihez képest egy 500 forintos és egy 100 forintos alapitóval gyarapodott. A felsorolt, összesen 13,200 forintot tevő alapitványokból be van eddig fizetve 10,100 frt és fizetetlen még 3100 frt. Ez utóbbi összegből kötelezvényekben biztositva van 2600 frt, a miről közvetlen szemlélet és számbavétel alapján meggyőződtünk, ellenben 500 frt kötelezvényekkel biztositva nincsen.
A fedezetet még nem nyujtott alapitványtevők közül, tavalyi inditványunkhoz képest, két alapitót az elnökség már hivatalosan felszólitott, a többi háromra nézve magánuton remél czélt érhetni.
A társaság törzsvagyonához tartozik még az az alapitványi természettel nem biró 1700 frtnyi összeg is, a mely a megtakaritásokból származott. Ennélfogva a társaság törzsvagyona összesen (13,200 + 1700) 14,900 frtot vagyis 29,800 koronát tesz ki.
Arról, hogy a kimutatott 10,100 frtnyi befizetett alapitványból és a megtakaritott 1700 frtból, összesen 11,800 frtból 10,600 frt az osztrák-magyar banknál, 1200 frt pedig kötvényben a pénztárnok kezénél őriztetik, a bank 5 db. letéti jegyének, továbbá nyolcz darab 4%-os magyar bankjáradék-kötvénynek megtekintése által győződtünk meg.
Ezek szerint a társaság teljes
vagyonállása a föntebb emlitett 14,900 forint törzsvagyonnal, továbbá a választmányi határozatok alapján a középkori czimer-albumra félretett 200 forinttal s a Nemzetségi Zsebkönyv költségeire fentartott 100 frttal (mely utóbbi, 300 frtot tevő összegek két külön takarékpénztári könyvecskére tétettek le), végre a mult évi 127 frt 68 krnyi pénztári maradványnyal, tehát 1899. évi deczember 31-ikén összesen 15,327 frt 68 krral, vagyis 30,655 korona 36 fillérrel állapittatott meg.
A mi az 1899-iki
zárszámadási eredményeket illeti, az előirányzatnak és zárszámadásnak részletes összehasonlitását
a kimutatásban terjesztvén elő, jelentjük, hogy a
bevételek csaknem teljesen megfeleltek az előirányzatnak, hasonlóképen a
kiadásoknál is az előirányzott tételektől csak csekély eltéréseket találtunk, sőt itt a végeredmény 97 frt 25 krral kedvezőbb mérleget mutat.
Mindezek után jelentvén azt, hogy a t. elnökség az elmult évben is reálisan és körültekintőleg gazdálkodott, javasoljuk a tek. választmánynak, hogy Tóth Árpád társasági pénztárnok urat a mult 1899. évi számadásokra nézve, a szokásos fentartással, fölmenteni méltóztassék.
Áttérve ezek után a titkártól előterjesztett 1900. évi
költségvetési javaslatra, miután annak egyes tételeit az eddigi tapasztalatokkal, a mult év eredményeivel s a jövő szükségleteivel megokoltaknak véljük, szerencsénk van azt 8189 kor. 36 fill. bevétellel, 8180 kor. kiadással s igy 9 kor. 36. fillérnyi előirányzott pénzmaradványnyal a tek. választmánynak elfogadásra ajánlani.
Budapesten, 1900 február 13-ikán.
Szinnyei József,számv. biz. tag.
Boncz Ödön,számv. biz. tag.
Borovszky Samu,számv. biz. tag.
A számvizsgáló bizottság jelentése elfogadtatván, az ig.-választmány
Tóht Árpád pénztárnoknak a felmentesét a szokásos fentartással megadta, a számvizsgáló bizottságnak pedig buzgó fáradozásáért köszönetet szavazott.
A számvizsgáló bizottság ajánlata alapján a társaság költségvetése az 1900. évre következőkép állapittatott meg:
A M. Heraldikai és Genealogiai Társaság költségvetése az 1900. évre.
Bevétel.1. Pénztári maradvány 1899-ről 255 kor 36 fill.
2. Értékpapirok kamatai (23,400 korona 4% koronajáradék és 200 korona 4% hitelbanki nyereménykölcsönkötvény után) 944 kor – fill.
3. 6200 kor. be nem fizetett alapitvány után 5%-os kamat 310 kor – fill.
4. 150 pártoló tag után várható összeg 2700 kor – fill.
5. 300 évdijas tag után várható összeg 2500 kor – fill.
6. A középkori czimeralbum kiadására (
a) a takarék-pénztárban elhelyezett 400 kor.,
b) a M. Tud. Akadémia segélye 600 kor.) 1000 kor – fill.
7. A társulati kiadványok eladásából 260 kor – fill.
8. Alapitvány-befizetés 200 kor – fill.
9. Rendkivüli bevétel 20 kor – fill.
Előirányzott bevétel 8189 kor. 36 fill.
Kiadás.1. Személyi járandóságok (titkár 600 kor., jegyző 400., pénztárnok 500 kor.) 1500 kor. – fill.
2. A Turul irói és szerkesztői tiszteletdijai (
a) 24 iv irói dija ivenként 48 kor. 1200 kor.,
b) szerkesztés ivenként 10 kor. 240 kor.) 1400 kor. – fill.
3. A Turul 4 füzetének nyomatása és egyéb nyomdai költségek 2800 kor. – fill.
4. Szinnyomatok készitése 500 kor. – fill.
5. Metszetek, rajzok készitése 200 kor. – fill.
6. A Turul utánvételes szétküldésének költsége 80 kor. – fill.
7. Irodai átalány 120 kor. – fill.
8. Társulati szolga dijazása 120 kor. – fill.
9. Ujévi ajándékok, pénzbeszedési dijak, másolatok stb. 240 kor. – fill.
10. A középkori czimeralbum kiadásának költségei 1000 kor. – fill.
11. Tőkésités 200 kor. – fill.
12. Rendkivüli kiadás 20 kor. – fill.
Előirányzott kiadás 8180 kor. – fill.
Előirányzott maradvány 9 kor. 36 fill.
Az igazgató-választmány a költségvetés elfogadásakor id.
Bánó József igazg.-vál. tag inditványára kimondta, hogy a jövőben a számvizsgáló bizottság jelentése a zárszámadással és a költségvetési tervezettel együtt előzetesen nyomtattassék ki és osztassék szét az ig.-választmány ülésén jelenlevő tagok között.
Az ig.-választmány ezután tudomásul vette, hogy a Magyar Történelmi Társulatnak Szilágyi Sándor emlékezetére január 27-ikén tartott ünnepi ülésén a társaságot
báró Radvánszky Béla elnök,
Soós Elemér ig.-vál. és
Esztegár László évdijas tagok képviselték. Egyben a székesfehérvári Vörösmarty-kör felhivására elhatározta, hogy a örösmarty Mihály születésének századik évfordulója alkalmából rendezendő emlékünnepen képviseltetni fogja magát s utasitotta a titkárt, hogy az e tárgyban leendő intézkedés ügyében az őszi ülésen terjeszszen elé javaslatot.
A titkár jelentést tesz azon tárgyalások felől, melyeket a társaság elnöke az Athenćum könyvkiadóczég igazgatóságával a Magyar Nemzetségi Zsebkönyv folytatásának kiadása ügyében meginditott, s jelezte, hogy az a bizottság, melyet a vállalat folytatásának előkészitése ügyében az ig.-választmány annak idején kiküldött, legközelebb megkezdi működését.
A legutóbbi nagygyülés
báró Radvánszky Béla inditványára elvben kimondva annak szükségét, hogy a különböző magyar czimergyüjteményekhez a czimermotivumok szerint összeállitott mutatókönyv adassék ki, s e határozatát a részletek megvitatása végett az ig.-választmány elő rendelvén terjeszteni, az ig.-választmány az ügy tanulmányozására és javaslattételre
Varju Elemér ig.-választmányi tagot kérte fel.
Fejérpataky László másodelnök a Turul szerkesztéséről lemondását jelentette be, mit az ig. vál. sajnálkozással véve tudomásul, neki a szerkesztésben 17 éven át kifejtett buzgó és eredményes munkásságáért
Boncz Ödön ig.-vál. tag inditványára hálás köszönetet mondott. A folyóirat további szerkesztése az eddig társszerkesztőként működő titkárra bizatott.
A titkár ezután bejelentette, hogy a két évnél hosszabb idő óta hátralékos társulati tagok, kiknek az ügyész által való megintésére a legutóbbi ig.-választmányi ülés a felhatalmazást megadta, egyelőre az elnök és a titkár által aláirt levélben szólittattak fel tartozásaik törlesztésére.
Az évi nagygyülés idejének és tárgysorozatának megállapitása felől a titkár az őszi ülés elé fog javaslatot terjeszteni.
Végezetül bemutattatott a pénztárnok jelentése a pénztár állásáról, mely szerint az ülés napjáig befolyt 1574 kor. 86 fillér, kiadatott 546 kor. 44. fillér, pénztári maradvány 1028 kor. 42. fillér.
A jegyzőkönyv hitelesitésére az elnök
Borovszky Samu és
Varjú Elemér ig.-vál. tagokat kérte fel s ezzel az ülés véget ért.
Gróf Batthyány Géza.
1838–1900.
A tudományokat pártoló magyar főur tipikus alakja szállott sirba gróf Batthyány Gézában, a ki 1900 január 2-ikán, 62 éves korában fejezte be életét. A megboldogultban nemcsak a közélet gyászolja a tevékeny, munkás embert, a ki semmi téren sem vonta ki magát a reá váró kötelességek alól, de a tudományos világ is elismeréssel adózik sirjánál emlékének, azért a szivből fakadó nemes érdeklődésért, melylyel a kultúra nagyfontosságú kérdései iránt mindenkor viseltetett. S hogy ez érdeklődés az ő részéről tettekben is nyilvánult, bizonyságul szolgál az, hogy midőn társaságunk megalakult, örökös alapitóink sorát ő nyitotta meg 500 frtos alapitványával, örök időkre biztositva ezzel a történelmi nagy névnek, melyet viselt, a fenmaradást társaságunk évkönyveiben. Igazgatóválasztmányunk nem viszonozhatta méltóbban ezt a nemes érdeklődést, mint azzal, hogy az 1885. év folyamán tagjai sorába választotta őt.
A tudományt szerető főur nagy sulyt helyezett erre a kitüntetésre, és gyakran részt vett a társaság ülésein. Elhunytát az igazgató-választmány f. évi februári ülésén élénk részvéttel vette tudomásul. Nyugodjék békében!
Ivánfi Ede.
(1821–1900.)
Igazgató-választmányunk egyik legrégibb tagját vesztettük el abban az egyszerü szerzetesben, a kit a magyar-óvári kegyesrendiek rendházának csöndes czellájából ez év január havának 29-dik napján kisértek utolsó útjára.
Ivánfi Ede 1821 ápril 21-én, Somorján született, s tanulmányait elvégezve, 1837 őszén a kegyes tanitórend kötelékébe lépett. A tanári pályán működött, de mint történetkutató is korán el kezdett munkálkodni és szép eredményeket ért el e téren. Történelmi tanulmányai közben mind nagyobb érdeklődéssel fordult a heraldikának a történelemmel szorosabb összefüggésben álló kérdései felé, s modern kutatóink közül ő volt az első, a ki a magyar államczimer történetét önálló munkáiban megirta. «A magyar birodalom vagy Magyarország és részeinek czimerei» cz. munkájával, mely Pesten, 1869-ben jelent meg, a budapesti egyetemen a Schwertner-dijat nyerte meg; a munka második részét, melynek czime: «A magyar birodalom czimerei és szinei», a Magyar Tudományos Akadémia ugyanez évben a Gorove-jutalommal koszoruzta meg. Ezen főmunkáján kivül több értekezést irt, a «Századok»-ba és az «Archćologiai Értesitő»-be, de legtöbb dolgozata a vidéki folyóiratokban és lapokban jelent meg, a mint hogy munkásságának legfőbb jelentősége abban a tevékenységben nyilvánult, melyet, mint a történelem tanára, különböző állomásain a történettudományok népszerüsitése érdekében kifejtett.
Ezen a téren legszebb eredményeit a mosonmegyei történelmi és régészeti társulat élén, mint annak alelnöke, érte el.
Társulatunk már megalakulásakor felvette őt igazgató-választmánya kebelébe. Mint a kegyes tanítórend magyaróvári gimnáziumának tanára vonult 1891-ben nyugalomba, és a magyaróvári rendházban töltötte munkás életének utolsó éveit. Áldás emlékére!
SZAKIRODALOM.
Heraldischer Atlas.
Eine Sammlung von heraldischen Musterblättern für Künstler, Gewerbetreibende sowie für Freunde der Waffenkunde. Zusammengestellt und erläutert von Hugo Gerhald Ströhl. 76 Tafeln in Bunt und Schwarzdruck nebs zahlreichen Textillustrationen. Stuttgart. Verlag von Julius Hoffman 1899. Nagy negyedrét, 23 lap bevezetéssel,
76 szinnyomatú táblával, ugyanannyi szöveg-lappal és 12 oldalra terjedő mutatóval. Ára 25 márka.
A fenti czim alatt hagyta el a sajtót, a nálunk is jól ismert
Ströhl bécsi heraldikus legujabb s eddig legterjedelmesebb müve. Ugyane szerzőnek már elébb megjelent heraldikai munkái, a
Deutsche Wappenrolle és az
Österreichisch-Ungarische Wappenrolle, nevét kedvezően ismertették meg a szakközönséggel. Míg azonban e két emlitett munkája csak a német birodalom s annak uralkodó családjai, valamint Ausztria-Magyarország uralkodó házainak, s ez államok czimereinek ismertetését közli, addig a most előttünk fekvő munka nem csak atlasza, hanem valóságos kézikönyve a heraldikának, melyből annál inkább tanulhat nemcsak a laikus de a szakember is, mert a pompás és jól sikerült czimerrajzok az által, hogy szinezve vannak, kellő képet adnak a czimerek és czimerdíszek szineiről, a mi tudnivalóképen lényeges dolog a heraldikában. Hogy miért fektetett szerző kiváló figyelmet erre a két körülményre, az kitünik könyvének cziméből, mely szerint nem csupán a heraldikával mint tudománynyal foglalkozóknak szánta azt, hanem a művészettel foglalkozóknak is. A heraldikának ugyanis nagy a szerepe a művészet terén is: épületeket, festményeket, disztűárgyakat, faragványokat stb. gyakran kell a művésznek vagy műiparosnak az illető családok czimereivel disziteni; fontos tehát, hogy úgy a czimerrajzok, czimerdiszek alakjára, mint a szinekre hű mintái legyenek. E tekintetben tehát Ströhl munkája gyönyörü kivitelü rajzaival és pompás szinezésével valósággal becses kézikönyv mindazok számára, kik azt ily szempontból akarják használni.
A munkának leiró részét egy 23 oldalra terjedő és 99 a szövegbe nyomatott rajzzal illusztrált bevezetés előzi meg, mely a laikusnak is könnyen érthető nyelven magyarázza meg a legszükségesebb herladikai tudnivalókat. Nem bocsátkozunk ezuttal a szöveg behatóbb ismertetésébe, s a képek közül is csak azokra kivánjuk felhivni a figyelmet, melyek magyar szempontból érdeklik olvasóinkat. A legérdekesebb reánk nézve ezek közül az 1. tábla 6-ik képe, mely ifj. Francolin Jánost mint magyar királyi hirnököt ábrázolja, a bécsi Hübschmann Donát képe után. Az idősebb Francolin is hirnök volt; családjuk, mint a régi hirnökök legtöbbjéé, Burgundból származott, és I. Ferdinánd 1557-ben emelte nemesi rangra. A II. tábla 7-ik ábrája az 1867-iki koronázásnál szerpelt magyar királyi hirnök szinezett képét mutatja be. A XL. tábla 5-ik ábrája Magyarország czimerét mutatja be azon rajzban, melyet Solis Virgil közölt Nürnbergben 1555-ben megjelent Wappenbüchlein czimü könyvében. A LXX. tábla 1-ső ábrája azon magyar czimer rajza, mely a zárai Szent-Simeon-koporsón látható, a melyet tudvalevőleg Nagy-Lajos királyunk neje Erzsébet készittetett Francesco d’Antonio milánói mesterrel. Az LIV. tábla Petneházy Márton, Garai Miklós, Csapi András, Soóvári Soós Miklós, Hunyadi János, Mohorai Vid Mihály, Dévai Dévay Péter czimereit hozza; egyebütt is sürün találunk a könyvben elszórva magyar vonatkozásu részletekre.
Természetes, hogy e munkának tetemes része a heraldika általános ismertetése mellett főkép német és osztrák szempontból tárgyalja anyagát. De e mellett szól az egyházi, az állami, a városi, egyleti heraldikáról is, megismertet a heraldikai szobrászattal, ujabb és régibb mesterek véseteivel, a heraldikával mint az iparművészet ágával, a családfa szerkesztésének szabályaival stb. Gazdag tartalma és majd 1200-ra menő illusztrácziói, melyek, ismétlem, a legpontosabbak, nélkülözhetetlen segédkönyvvé teszik a Ströhl atlaszát minden nyilvános és nagyobb magánkönyvtár, művészeti és iparművészeti iskola és gyűjtemény számára.
Ha a könyvnek külsejét tekintjük, ki kell emelnünk, hogy a kiadó a legszebbet és a maga nemében a legtökéletesebbet produkálta. Úgy a szövegnek, mint az illusztrácziónak nyomtatása a legszebb, és kielégiti a legkényesebb és legkövetelőbb műízlést is, és mindezeket tekintetbe véve bátran állithatjuk, hogy ez a legolcsóbb e nemü diszmunkák egyike.
Végül még csak annyit emlitek meg, hogy a munka becsét bizonyitja azt is, hogy most készülnek az angol szöveggel is kiadni.
Dr. Toldy László.
Temes Vármegye nemes családjai: Irta Lendvai Miklós. Kiadja a Délmagyarországi történelmi és régészeti múzeum társulata. II. kötet. Budapest, 1899. negyedrét, IV + 178. l. + 25 tábla.
E munka előttünk fekvő második kötete méltó folytatását képezi az általunk e folyóirat hasábjain annak idején bővebben méltatott első kötetnek. A vármegye visszaállitása óta Temesvármegyében szerepelt, lakott vagy birtokolt családok rövid monografiáját foglalja magában, melyek megirásához szerző a már megszokott alaposságával felhasznált minden hozzáférhető adatot, törekedve azok teljességére, s talán felesleges is mondanunk, azoknak hiteles, megbizható voltára.
A kötet a temes-vármegyei nemesi családoknak csak mintegy felét foglalja magában. E családok között mintegy ötven oly család van, mely
Nagy Iván munkájában fölemlitve nincsen, vagy csak röviden szól róluk ez érdemes tudósunk. Azonfelül még vagy 20 czimeres levelet ir le, melyek a királyi könyvekbe
bejegyezve nincsenek, s már maga e körülmény is mutatja, hogy szerző mily alapossággal dolgozta fel a temesvármegyei nemesi családokat, melyeknek hol rövidebb, hol hosszabb genealogiai táblázatát is közli. A II. kötet az A–I betük közé eső családokat tartalmazza. A hátralevő részt a III. kötet fogja hozni, mely az egész munkát befejezi. A jelen kötethez 25 szines czimerkép van külön melléklet gyanánt adva, melyek kifogástalan szép kiállitásuak. A kötet külső kiállitása a legfényesebb igényeket is kielégiti.
Á. A.
A Borsódy és Katymári Latinovics család története. Irta Dr. Dudás Gyula. Zombor, 1899. Nyolczadrét. 35. l.
Bács-Bodrogh vármegye nemesei közt kiváló szerepet játszott mindig a Latinovits család, melynek jelen rövid monografiája jórészt a családi levéltár adatain épült fel. Családi hagyomány szerint Dalmácziából, névleg Cattaróból származik a család, mig más családi tradiczió Velenczéből származtatja azt. Valószinü, hogy a család dalmát eredetü, és a XVII. század vége felé telepedett meg Bácsmegyében a törökök elől menekülő többi dalmát családdal egyetemben. Itt a Latinovits család is, a többi dalmát és szerb családok példájára a határőrvidéken katonai szolgálatot teljesitett, s ebben szerzett érdeméért 1719 szeptember 23-ikán III. Károly által nemesi rangra emeltettett. A nemesi czimer kék mezőben vörös zászlót tartó, aranyoroszlán, a sisakdisz pánczélos, magyar ruhás, kék-vörös tollas sisaku vitéz, kardjával átszúrt török fejet tartva. Szines hasonmása a munka élén van közölve.
A család első birtokait még a XVIII. század elején szerezte, névleg Borsod hegyen, melyre királyi adományt is nyertek idővel. A birtokok közuül Borsod már 1330-ban szerepel okiratilag, mint Becsay Imre tulajdona. A török uralom alatt pusztává lett; 1781-ben telepitették be ujból, 1872-ben községgé alakult át. Birtokai miatt a család különben a mult század végén a királyi kincstárral pörben is állott, azt állitván utóbbi, hogy azokat a nádor adományozta, s ezért külön királyi adományra van szükség. Ez adományt 1815-ben szerezte meg a család. Másik birtoka, a legyesi puszta, régebben község volt, s mint ilyen, még a török korszakban is szerepelt. Erre a birtokra a család 1747-ben szerzett királyi adományt, s azóta folyton birja. E családi birtokokhoz később még Kubaja, Madaras és Katymár járult, melyek az 1745. 1751. illetve 1800. években kerültek a család kezére. E birtokokról a rájuk vonatkozó főbb adatok, még azon időből is, midőn nem a család birtokait képezték, a jelen monografiában röviden össze vannak állitva.
A család őse Tádé, ki a XVIII. század elején halt meg. Vajjon már szülei költöztek-e volt be hazánkban, nem tudjuk, s ezért őt kell a család magyarországi ősének tekintenünk. Ettől az időtől kezdve egész a jelenkorig a család tagjai a katonai és polgári közpályán mindig tevékenyen müködtek. A nemességszerző Dánieltől és Istvántól a család napjainkig szakadatlanul hozható le, a mint ezt a munkához csatolt tábla mutatja.
Az ujabb keletü család levéltárában természetesen hiába keresnénk régibb okleveleket. A levéltár egyáltalán, jóllehet elég gonddal őrizték, meglehetősen hézagos. Oka ennek azon körülmény, hogy a levéltár kezdettől fogva közös tulajdont képezett, s a belőle kikölcsönzött okiratcsomók gyakran odavesztek az egyes családtagoknál. Dudás monografiája a családi levéltárban található nevezetesebb okiratokat is röviden felsorolja. A családi levéltár 1899 óta örök letéteményképen a Magyar Nemzeti Múzeumban őriztetik, anyaga az itt követett módszer szerint korrendben rendezve 3906 drbot foglal magában. A legrégibb eredeti okirat 1697-ből való.
–y
Nagy Iván. Család-történeti értesitő. Szerkesztik és kiadják: Dr. Komáromy András és Pettkó Béla. II. évfolyam 1–2 füzet.
Az uj folyam első kettős füzetét Benkó Imre czikke nyitja meg: A Beretvás család leszármazása. Az 1667-ben nemesitett, szélesen elágazott középrendü család története tisztán genealogikus érdekü; pedig hihető, hogy a családi levelek, a melyek a száraz leszármazási dátumokat szolgáltatták, közérdekü művelődés-történeti adatokat is rejtenek, a melyek a nagy szorgalommal megirt dolgozatot élvezhetővé tették volna. Ezt követi két, a mult évi folyamból már jül ismert közelmény folytatása; az első a királyi könyvek czimerleirásait tartalmazza, a második pedig az az 1754–55-iki nemesi összeirást, a melyből a füzet Borsod, Csanád, Csongrád, Esztergom és Fejérvármegye névlajstromát teljesen, Gömörvármegyéért pedig részben közli. A Magyarország Családai czimű rovatban a Tolcsvai, Korányi, Mezőssi, Madarasi, Szalay, Lehner, Szathmáry és a Szajoli Fejér családok rövid történetét találjuk. A Tárczában a baranya- és zólyomvármegyei levéltárak czimeres leveleinek jegyzéke s Magyary Kóssa Sámuel czikke a Dobozi és Kis-Szántói Dobozy családról foglal helyet. Végül kérdések és feleletek következnek.
V. E.
1900-2
VAY ÁBRAHÁM CZIMERLEYELE 1418-BÓL.
(Színes czimerképpel és egy szövegrajzzal.)
Vay Abrahám – Miklós fia – azon nemes urak egyike volt, kik Zsigmond királyt isztriai, friauli és németországi utazásai alatt kisérték. Ezen sok fáradsággal és költséggel tett utazásait, a király Konstanzban, 1418 február 27-ikén kiállitott armálissal jutalmazta meg, kiterjesztvén az adományt Vay Ábrahám testvérére: Istvánra, valamint unokatestvéreire: Tamásra és másik Istvánra, Benedek fiára és Györgyre, László fiára.
Az armális szövege a következő:
«Sigismundus dei gratia Romanorum rex semper Augustus ac Hungarie, Dalmatie, Croatie, etc. rex. Omnibus Christi fidelibus tam prćsentibus, quam futuris, presentium notitiam habituris salutem in eo, qui dat regibus regnare et victoriose triumphare. A claro lumine throni regii veluti e sole radii nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia a regia dignitate sic dependent, ut non sit dare alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat regie claritatis. Sane ad universorum tam presentium, quam futurorum notitiam harum seria volumus pervenire, quod fidelis noster dilectus Abraham filius Nicolai de Waya coram nostra celsitudine personaliter constitutus, propositis et recensitis suis fidelibus servitiis et fidelium obsequiorum gratuitis meritis sincerisque complacentiis, utique acceptis et laudandis, quibus ipse nobis et sacro nostro regio diademati a longinquis temporibus in nostris agendis prosperis et adversis, persona et rebus suis non parcendo, indefesse studuit complacere, reddiditque se gratum et acceptum, arma seu nobilitatis insignia in persentium litterarum nostrarum capite depicta maiestati nostre exhibendo, eadem a rostra celsitudine sibi et consequenter Stephano fratri suo carnali, item Thome et alteri Stephano filiis Benedicti, necnon Georgio filio Ladislai fratribus condivisionalibus et consanguineis ex nostra liberalitate regia dari et conferri humiliter et devote supplicavit. Unde nos prefati Abrahe gratis affectibus intuentes obsequiorum laudabilia inerita et adus strennuos, quibus ipse in plerisque nostris et sacre ípsius regni nostri Huugarie corone agendis a longinquis temporibus sub diversitate locorum et temporum, et presertim Istrie Foriuli et presentibus Alamanie partibus, quas nos pro sacrosancte universalis ecclesie et sacri imperii status reformatione, duce Christo, qui lux vera est luminum, feliciter perlustravimus, non parcendo rebus suis et persone, sed variis periculis imminentibus se ipsum exponendo, celsitudini nostre studuit gratum reddere et acceptum, volentes itaque eum premissorum suorum laudabilium meritorum intuitu regalis munificentie antidoto prosequi speciali, animo deliberato et ex certa scientia eidem Abrahe, et per cum supradictis, cunctis quoque ipsorum fratribus et consangvineis ac heredibus et successoribus universis, ad prefati Abrahe supplicationis instantiam prescripta arma seu nobilitatis insignia hic depicta ac pictoris magisterio distincte descripta, virtute presentium conferimus, ymo de habundantiori plenitudiue specialis gratie nostre ad maiorem eiusdem Abrahe et aliorum supradictorum nobilitatis gloriam motu proprio concedimus ac presentibus elargimur, ut idem Abraham et alii supradicti, eorumque heredes et posteritas universa pata et nascitura hec arma seu nobilitatis insignia, prout presentibus litteris circa principium appropriatis coloribus diversis inserta pictura denotat et declarat, a modo fin autea in preliis, hastitudiis, torneamentis et in omni exercitio militari et clientali gestare valeant pariter et deferre; gaudeant igitur favore regio et de tanto munere singularis antefatus Abraham et alii suppradicti, eorumque posteritates merito exultent tantoquuc fideliori studio ad honorem regium eorundem in antea solidetur intentio, quanto ampliori favore preventos se conspiciunt munere gratiarum. Presentes autem ad premissorum memoriam perpetuam sigilli nostri secreti, quo ut rex Hungarić utimur, appensione, pro prefato Abraham et aliis supradictis iussimus communire perpetuo et in evum valituro. Datum Constantie,
dominica Oculi, anno domini millesimo quadringentesimo decimooctavo, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. tricesimoprimo, Romanorum vero octavo.
(Eredetije a gróf Vay-család berkeszi levéltárában, hártyán, sárga selyemzsinórról függő pecséttel).
1 Az oklevél külső oldalára a XVII-ik század elejére mutató irással ez van felirva: «Nem tudom mint esett ez, holott 1021: már nobiles dictus Paulus et Thomas de Voya, tasnádi conventben kelt propogatábúl kitetszik, nyolcz faluban Csomaközi familiátúl perlették: Kapylont, Csomakezt, kitetszik a privilegiombúl vagyis prorogátábúl». Ezalatt, a XIX-ik század elejéről származó irással: «Ez nem nemes level. – Tsak czimert ad. Mellyel Nagy Lajosig nem igen éltek.»*
Az adományozott czimer: kék pajzsban, aranynyal fegyverzett, ágaskodó sárga szarvas, melynek feje felülről, jobb szemén keresztül, fehér tollu arany nyilvesszővel van átütve. A sebtől az állat nyaka és szügye vérfoltokkal fedett. Sisakdisz: a paizsalak növekvőn, takarók sárga-kék.
A czimer arányai kifogástalanok, az alul kerek pajzs, a pajzstól részben fedett csőrsisak, a sisakra illesztett sisakdísz s az ebből közvetlenül folyó, kecses hajlású takarók a legszebb összhangban vannak egymáshoz. Feltűnő e korban, hogy a festő éles megkülönböztetést tett a sárga és az arany szin között, az előbbit, mint a szarvas természetes szinét tüntetve fel, s szokatlan, hogy e természetes szint – bár igen szép heraldikai felfogással – a takarók szinéül is alkalmazta.
A czimer az oklevél elejére van festve és balra fordul.
Már «Zsigmondkori czimerlevelek» czimü értekezésemben érintettem röviden, hogy a heraldikában szigoruan kötelező udvariassági szabályok vannak, melyek ellen, különösen a régibb heraldika csak a legritkább esetekben vét. Ezen udvariasság következtében a pajzsalak szembefordul a feleség czimerének, az összetett czimereknél a következő paizsalaknak, ha sisakdiszül alkalmazzák, a társ-sisakdisznek, ha sirkőre van vésve, az oltárnak, az armális elejére festett czimer az adományozó koronásfő nevének.
A mi Zsigmondkori czimereink kevés kivétellel – a heraldika szabályai ellenében – mind ilyen udvariassági kényszer következtében fordulnak balra. Ha ezen czimereket helyesen akarjuk alkalmazni, jobbra kell fordítanunk az egész czimert, s igy nyerjük az igazit, mely az adumányozó és adományos szándékának s a heraldika szabályainak is megfelel.
Mint tudjuk, a harczos csak bal karjára erősitve hordhatta a paizsot, mert jobb karját a fegyver használatára szabadon kellett tartania. Ez volt oka azon kizárólagos heraldikai szabálynak, mely szerint oldalt álló czimeralakoknak mindig jobbra kellett fordulniok, hogy a támadó ellenséggel szembe nézzenek.
Mert mivel magyarázható meg a középkori czimerpaizsok dült helyzete, különösen az élü heraldika, a pajzsnak tényleges használata korában? Azzal, hogy egy teljes czimerhez hozzá képzelték
a lovagot is, kinek fején volt a sisak a sisakdiszszel s balkarján a kar hajlását követve, függött a pajzs, melylyel felső testét védelmezte.
![images/1899-00xw86.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw86.jpg)
Erről a legélénkebb bizonyságot teszik a sisakpecsétek.
A mellékelt ábrán Osztrák Rudolf pecsétjén 1305-ből, a paizs és sisak helyzete természetes, a mint azt a lovag a tornákban használta.
Ha ezen czimertől elképzeljük a lovag-alakot, a czimer azon helyzetben marad, a minőben azt a heraldika fénykorában ábrázolva látjuk, s a mint azt a Zsigmondkori czimereknél is tapasztaljuk.
De hogy a teljes czimerhez hozzá képzelték a lovagot is, e mellett legfőbb bizonyiték azon napjainkig fennálló heraldikai szabály, mely szerint a sisak elhelyezésének a pajzsalak irányát kell követni s minden másképen összeállitott czimer hibás. Ha egy czimert egyszerűen csak fegyver-trophäumnak tekintenénk, felesleges volna ezen szabály s nem követnénk el hibát, ha a sisakot, tekintet nélkül az alatta függő czimerpajzsra s abban a pajzsalak irányára, akár jobbra, akár balra fordulva függesztenénk fel. Ez magyarázata annak is, hogy kora-gót czimereinknél csak a sisak hátulsó részéről függenek le a takarók, elül hiányzanak, nehogy a lovag látását akadályozzák.
A pajzs és sisak ezen helyzete Zsigmondkori czimerleveleinknél is hagyományszerűen fennmaradt, de idök multával feledésbe menvén az elhelyezés oka, lassanként a fegyvertrofeum jellegét vette fel s a sisak gyakran takarja nyakvasával a pajzs felső karimáját.
Az olasz renaissance feltűntével mindinkább figyelmen kivül hagyták az udvariassági szabályt. Későbbi, mohácsi vész előtti czimerleveleinkben a balra fordult czimerek lesznek ritkábbak s a Habsburg ház trónra lépte után, a német renaissance beálltával, a midőn az armálisok a szövegben is kivétel nélkül adjaík az adományozott czimer leirását is: teljesen mellőzték az adományozó uralkodóval szemben az udvariassági szabályokat s a czimerek az armálisban azon helyzetben lettek lefestve, a mint azok adományozva s a czimerlevél szövegében leirva voltak.
A Vay család czimere szarvasának valódi helyzetét azon czimerujitó armálisban is látjuk, melyet II. Ulászló király Budán 1507 február 3-ikán adományozott Vay László nicomediai püspöknek és Vajai Ibrányi Istvánnak, a királyi kiselab kanczellária őrének s több Vay- és Ibrányi-ágon lévő atyafiaknak.1 Ezen Czimerlevelet néh. Csergheő Géza ösmertette «A Vay és Ibrányi családok czimerbővitése» czimű értekezésében, a Turul, 1887. évf. 78. lapján. Értekeztem róla «Nemzetiségi czimerek nyomai az ezredéves kiállitáson» czimü czikkemben: Turul, 1897. évf. 5. l.* Ezen czimer leirása a következő: kék pajzsban, zöld alapon természetes szinű, aranynyal fegyverzett szarvas lép, jobb szeme fölött fejébe ferdén furódott nyilnak arany tollai látszanak. A szarvast fenn jobbról hétágu arany csillag, balról ezüst holdsarló kiséri. Az egész felett felül veres rózsával, alul arany liliommal rakott aranyszegélyű, ezüst balharánt keskeny pólya vonul el, mely alján egy kővel van megtámasztva. Sisakdisz: zárt fekete szárny, takarók: különböző szinűek.
Ezen bővitett czimer a Pécz nemzetségből származott Ibrányiak ősi czimerének: a keskeny harántpólyának, s a Vayak 1418. évben adományozott czimerének összetételéből származott. A kiséretek a pajzsban már a czimerszimbolika következményei. A csillag és a félhold a törökkel viselt harczok óta kezdett czimereinknél feltűnni, mint a fő czimeralak kisérete, s a későbbi századokban nagy arányokban kezdték azt használatba venni. A keskeny harántpólyára rakott rózsa és liliom magyarázatát az oklevél szövege adja. A veres rózsa Vay László püspök, az arany liliom Ibrányi István érdemeinek és kiváló erényeinek emlékére vétetett fel a czimerpajzsba.
A VAY CSALÁD CZIacute;MERE 1418-BÓL.
Az armálisba festett czimer, a hazánkban ekkor divó olasz renaissance festészet egyik kevésbbé sikerült emléke, mely úgy szerkezetében, mint egyes részleteiben feltünö hibákat mutat. A pajzs alakja nem felel meg sem az ezen korbeli kecses német tárcsának, sem az olasz renaissance tetszetős ötszögű pajzsának, de mindkettőre emlékeztet. Erre ötszögletével, amarra a baloldal erős kihajlásával. A tulöblös nyaku sisak csőrsisak akar lenni, de hiányzik csőrös nyujtványa. A takarók kiválóan szépen stilizáltak, de sok szinük miatt ornamentális jellegüek.A szerkezeti hiba látszólag a sisak elhelyezésében áll, mely balra néz, mig a pajzsbeli szarvas jobbra fordul. Azonban a tulajdonképeni szerkezeti hiba a két czimer hibás egyesitésében rejlik, a midőn a jobb harántpólyás czimert a jobbra néző szarvassal úgy egyesitette, hogy a két czimeralakot egymással ellenkező irányba forditotta. Ily módon a lépő szarvas és a harántpólya jobban megfértek egymás mellett a paizsban, de ez által a festő szerkezeti hibát követett el, mert csak a Pécz-nemzetség czimerét festette helyesen (bár sisakdiszével együtt balra forditva), a másikat nem s azt kitüntette azzal is, hogy a harántpólyát helyezte előtérbe s ez takarja a szarvast és nem megforditva, amely helyzetben az tetszetősebb czimerképet adott volna.
A mai Ibrányi család – mint az emlitett értekezésemben bővebben leirtam – a Pécz nemzetségből származott utolsó Ibrányi-leány fiusitása után viseli nevét, különben az a Vay család egyik ágazata, s úgy ez a család, mint a Vayak nemesi és bárói ága – az utóbbiak három sisakkal – ezen 1507. évben adományozott czimert viselik. Csakis a grófi ágazat kapott pajzsbővitést az 1830-ban adományozott grófi diplomában.
CSOMA JÓZSEF.
A GEREGYE NEMZETSÉG.
(Első közlemény.)
A Geregye (Geregen) nemzetség első nyomaira a XIII. század második felében, a mai Bihar vármegye területén akadunk.
A tatárjárás után, az ország helyreállitási munkálatai közben szinte észrevétlenül létesült második birtokfoglalás közepett, egy birtokcsere következtében kerül az ország nyugati részébe.
1 A Nemzeti Muzeum levéltárában, a Csergeö-féle kéziratok közt található leszármazási tábla (Fol. 3521 lat. I.) ugyanaz e nemzetségből leszármazott Egerváry család első őséül az I. Géza király alatt 1078 körül élt László zalai ispánt tünteti fel; az e családfán feltüntetett Ambrust (1140) Lehoczky, mint Zala vármegye főispánját emliti (Pars I. 101. és 149. ll.) Eltekintve attól, hogy az Egerváry családnév elsőizben a XIII. század utolsó éveiben kiadott oklevelekben emlittetik, e leszármazási tábla hitelességét már csak azért is kételylyel kell fogadnunk, mert az 1619-ig feltüntetett családtagok közül alig tudunk egynéhányat, az oklevelek alapján egybeállitott családfán feltalálni.*
1255 október 14-én, a vasvári káptalan előtt Geregye fia Barnabás comes a Berettyó folyó közelében elterülő Dénesd, Láz, (ma Vámos-Láz), Mikcse (Micske), Poklostelek (Poklostelke) és Santusy birtokait cserébe adja rokonának Sári Széch fia Pál comesnek, a Vas vármegyében fekvő Fancska (Fancsika), Középfalu, Gekynus, Pincze és Pozva birtokai fejében.
2 Wenzel: Árpádkori uj okmtár, VII. k. 413. l.*
Ezen szerződés daczára Barnabás nem juthatott az elcserélt jószágok háboritatlan birtokába, mert a következő husvét nyolczadán a vasvári káptalannak a királyhoz tett jelentése szerint Széch fia Pál Barnabást az elcserélt birtokokból kiszoritotta.
3 U. ott, XI. k. 423. l.*
1270–72 közt Szent-István király ünnepének nyolczadán a káptalan hasonló hatalmaskodás ügyében tett a királynak előterjesztést,
1 Wenzel, id. m. XII. k. 69. l.* úgy látszik ez esetben eredménynyel, mert Barnabást többé senki sem háborgatta birtokaiban.
Az elcserélt birtokokhoz Barnabás fia Kalmer mester rokonával Pál fia Bertalan comesszel egyetemben, 1275–77 közt, kitűnő szolgálatai fejében a somogyi várhoz tartozó Gorbonuk földtért nyerte királyi adományul,
2 Orsz. ltár, Dl, 4482.* melynek békés birtokában őket, Miklós nádor soproni főispán a király megbízásából a Gergely bán, somogyi főispánhoz intézett levelében biztositotta.
Egervára, honnan a nemzetségből leszármazott Egerváry család nevét vette, a XIII. század utolsó éveiben került Kalmer kezébe.
E várat s a hozzátartozó birtokot a Guthkeled nb. István bán fiai: Miklós bán, később valkói főispán és Pál mester 1288-ban a Héder nb. Iván nádor, soproni főispán Góra vármegyében fekvő birtokaiért elcserélték.
3 Hazai okmtár, VI. k. 333. l.*
Kalmer valószinűleg ezen csereszerződésből kifolyólag inditott keresetet Miklós bán ellen, mely per a német háboru miatt 1290 tájt elhalasztatott.
4 Wenzel, XII. k. 495. l. (év nélkül)*
1291-ben azonban a perlekedő felek ügyüket választott biróságra bizták.
5 Wenzel, XII. k. 514. l.*
Ugyanezen évben Kalmer, Bertalan nevű unokatestvérével együtt, Miklós valkói főispánnal, a nádor előtt egyezségre lépett.
6 Orsz. ltár, N. R. A. 1766. Nro. 3.*
A XIII. század utolsó éveiből fenmaradt hiányos oklevél szerint Egervári Barnabás fiai Marhardt és Miklós fivérüket Kalmert egy Dobsa várát illető ügyben képviselőjüknek jelölték ki. Ezen oklevélben használták a nemzetség tagjai első izben az Egervári nevet.
1 Orsz. ltár, N. R. A. 6 : 57.*
Az Árpád-ház kihaltát lövető belzavarok közepett a Geregye nemzetség tagjai: Rech és Geregye szabadon garázdálkodtak Vas vármegyében.
Az elkövetett bűntettekért az ország birái Egervári Kalmert, Mártont és Marhardot vonták felelősségre. De az ellenük inditott keresetet Venczel király 1302 április 21-ikén kelt rendeletével, minthogy Rech és Geregye, bűneikért amúgy is életükkel lakoltak, beszüntette.
2 Anjoukori okmtár, I. k. 29. l.*
Kalmer testvérei közül egyedül I. Miklósnak maradt utóda.
Fia, I. György 1349-ben Vas vármegye főispánja, Monoszlói Miklós püspökkel egyetemen I. Lajos király követeként a pápához küldetett Avignonba.
I. Lajos király utóbb Johanna ellenőrzését is rája bizta, midőn ez birtokait 80,000 arany forinton a pápának elzálogositotta.
3 Századok, 1868. évf., 93. l.; Virág B. III. k. 124. l.*
További életviszonyairól, valamint utódairól nincsenek adataink.
Kalmernak öt gyermeke volt: János, Miklós, István, Mihály és Erzsébet.
I.) I.
János. 1325 augusztus 24-ikén Miklós fivérével a vasvári káptalan elött Gyeregye, Egervár és Fancsika ősi birtokokon megosztozik.
4 Zala várm. okltár, I. k. 185. l.*
Ugyanezen év deczember 12-ikén Mihály fivérével együtt tiltakozik a magvaszakadt Geregye birtokainak lefoglalása miatt Henrik veszprémi püspök előtt.
5 U. ott. I. k. 189. l. Geregye leszármazása ismeretlen.*
1329 július 19-ikén a vasvári káptalan előtt Gős fiaival, István, Mihály és Jánossal, Gős fia Miklós halála ügyében kiegyezik.
6 Anjoukori okmtár, II. k. 417. l.*
1333 márczius 27-ikén atyjával, továbbá fivéreivel Jánossal, Mihálylyal és Istvánnal együtt Pozva nevű birtokot visszakapja Héder nb. Farkas Jánostól, melyet János atyja Iván nádor tőlük 100 márkáért megvett.
1 Zala várm. okmtár, I. k. 270. l.*
E birtokba azonban időközben Ságodi Pál iktattatott be, mely beiktatás ellen 1336 október 6-ikán a vasvári káptalan előtt tiltakozott.
2 U. ott, I. k. 320. l.*
1351 márczius 21-ikén Vas vármegye alispánja és szolgabirái egy, az egervári határban elterülő szőlőbirtokát Árkövi Lászlónak és Benedeknek itélik oda.
3 Anjoukori okmtár, V. k. 435. l.*
Halálozási éve ismeretlen, utódait alább közöljük.
II.) II.
Miklós. -ben megosztozik János fivérével Egervár, Geregye és Fancsika birtokokon. Ettől kezdve résztvett az összes közös actiókban.
Miklós Fancsika birtoka után magát Fancsikainak nevezte, mely nevet alább közölt utódai is megtartottak.
III.) I.
István. -ben kibékül Gős fiaival Gős fia Miklós megöletése ügyében. 1333-ban testvéreivel együtt Pozva birtokot visszanyeri Héder nb. Farkas Jánostól. Egyetlen fia: I. Benedek 1370 deczember 18-ikán Egervári Mihály fiaival együtt pert indit Németujvári Kakas Miklós fia Henrik ellen, Egervára és Fancsika elfoglalása miatt,
4 Zala várm. okmtár, II. k. 39. l.* mely ügyből kifolyólag 1371-ben rokonaival egyetemben kihallgattatik.
Az 1376-ik évben eszközölt osztály alkalmával Margarócz felét, Gorbonukfő, Gyeregye, Fancsika és Egervár harmadrészét nyeri.
5 Orsz. ltár, Dl. 6380.*
I. Benedek családi viszonyairól, valamint utódairól nem maradtak fenn adatok.
IV.) I. Mihály. 1325-ben János fivérével együtt a veszprémi püspök azon eljárása ellen tiltakozott, melylyel a magvaszakadt Geregye birtokait a király részére lefoglalta.
1351 november 14-ikén Körös vármegye ispánja és szolgabirái bizonyos birság lefizetéséről nyugtatják.
6 Anjoukori okmtár, V. k. 526. l.*
1354 április 29-ikén kérelmére Vas vármegye alispánja és szolgabirái Péter szentgotthárdi apát
ellen többrendbeli hatalmaskodások ügyében vizsgálatot teljesitenek.
1 Orsz. ltár, Dl. 4427.*
1355 június 24-ikén, fiával Miklóssal együtt János fivérének Gorbonukfő nevű kőrösvármegyei birtokát a vasvármegyei Geregyéért elcseréli.
2 U. ott, Dl. 4530.*
1364-65-ben Vas vármegye alispáni székében ül.
3 U. ott, Dl. 25.825.* Halálozási éve 1365–67 közé esik. Mint fancsikai birtokos, egy izben Fancsikainak neveztetik.
4 U. ott, Dl. 4547.*
Özvegye, Margit asszony, 1367-ben Viczai János fiaival perelt, mely alkalommal magát Pál fia Miklós által képviseltette.
5 U. ott, N. R. A. 35 : 7*
V.) Erzsébet, Haraszti Tima fia Fábián neje. Róla csupán egy izben emlékeznek meg okleveleink. 1367-ben Egervári Mihály fia Miklós és János fia Benedek a vasvári káptalan előtt kijelentik, hogy néhai nagynénjüket Erzsébetet annak idején teljesen kielégitették.
6 U. ott, Dl. 5565.*
Az itt felsorolt testvérek közül Jánosnak, Miklósnak és Mihálynak maradtak utódai. Velük a nemzetség három fő ágra szakad. János utódai a Geregyei és az egervári Fejes család nevet vették fel, Miklós fiai Fancsikainak nevezték magukat, Mihály ága ellenben megtartotta az Egervári családnevet, csak egyes tagjai irták magokat Fancsikainak.
A) I. János ága.
A Geregyei és az egervári Fejes családokI.) Jánosnak három fia volt: Benedek, György és Bálint.
I.) I.
Benedek. Benedek 1366-ban és 1367-ben Rohonczi Kakas Henrik ellen folytatott perben, a királyi kúria elé idéztetik.
7 U. ott, N. R. A. 1698 : 31 és 138.*
1367-ben a vasvári káptalan előtt kijelenti, hogy nagynénjét Egervári Kalmer leányát Erzsébetet kielégitette. 1373-ban Egervári Mihály fiaival együtt megesküszik, hogy Egervár, Fancsika és Középfölde puszta sohasem tartozott Héder nb. Kakas Miklós kemendi várához.
1 Orsz. ltár, N. R. A. 8 : 90.*
Az 1376-ban létesült osztály alkalmával György és Bálint testvéreivel együtt Gorbonukfő, Fancsika, Geregye és Egervár harmadát nyeri.
2 U. ott, Dl. 6380.*
1376 november 30-ikán Bálint fivérével együtt György fivére nevében Egervári Mihály fiainak, bizonyos költségek fejében 10 márka lefizetésére kötelezi magát.
3 U. ott, Dl. 6392.*
1378-ban királyi megbizott.
4 Gr. Festetich család keszthelyi ltára.*
1393-ban Egervári Jánosnak Csalános birtokába történt beiktatásánál tanuskodik.
5 Orsz. ltár, dl. 7840.* Utoljára 1402-ben szerepel.
6 U. ott, N. R. A. 1209 : 52.*
Benedek a Fejes családnevet vette fel. Ilona nejétől
7 U. ott, 16.850.* egy fia származott: IV. György. Györgyről nincsenek közvetlen adataink. Özvegye Molnár János leánya Klára, másodízben Szelchei János fia Miklós neje, 1406-ban a vasvári káptalan előtt kijelenti, hogy rokonai, Geregyei Pál és Benedek, özvegyi jogait illetőleg, férjének Geregye, Guthaföld, Egervár, Középfalu és Fancsika birtokaiból 10 márkával kielégitették.
8 Orsz. ltár, Dl. 9258.*
IV. György egyetlen leánya, Anna, Szelestei Györgyhöz ment nőül (1450).
9 U. ott, Dl. 16.850.*
Györgynek fia nem lévén az egervári Fejes család magvaszakadt.
János második fia:
II.)
György. Testvéreivel együtt részt vesz a közös actiókban.
Özvegye, Jáki Jakab fia Jakab leánya Zsuzsánna, másodizben Megyeri Zsigmondhoz menvén nőül, Gorbonukfő, Margarócz, Egervár és Geregye birtokok után járó özvegyi illetményét 1409-ben a család neki kiszolgáltatja.
10 U. ott, N. R. A. 41 : 12.*
György utódait nem ismerjük. János harmadik fia:
III.)
Bálint. Hasonlókép részt vesz az öszszes
közös birtokügyekben. Nagyon szerény anyagi viszonyok közt élt. 1395-ben, az Egervári Mihály mesternél zálogban lévő fancsikai birtokára ujból egy márkát vett fel.
1 Orsz. ltár, Dl. 8049.*
1397 deczember 28-ikán pedig az egervári kaszálóját zálogositotta el Egervári Istvánnak két font bécsi denárért.
2 U. ott, Dl. 8285.*
Bálint geregyei birtoka után, a Geregyei nevet vette fel.
Fia: I. Pál 1400 körül egy egervári nemesi telek elfoglalása miatt inditott perben kiegyez az Egerváriakkal.
3 U. ott, Dl. 24.498.*
1406-ban Egervári Fejes György özvegyét a férje után járó özvegyi jogait illetőleg kielégiti. 1439-ben a nemzetség többi tagjaival pallosjogot nyert.
1420 április 3-ikán Szepetneki Gergelylyel és társaival együtt törvénybe idéztetik.
4 U. ott, Dl. 10.913.*
Ez évben Vas vármegye alispánja esküre kötelezi Egervári István azon vádjai ellen, hogy nevezett Istvánnak Köbölkut nevű (Nagy-Várad mellett fekvő) jószágára vonatkozó okiratait jogtalanul visszatartotta, továbbá Istvánnak Gorbonukfői birtokán hatalmaskodott.
5 U. ott, Dl. 10.963.*
1422-ben az Egervárott elkövetett hasonló hatalmaskodások ügyében Egervári Balázs emelt ellene panaszt.
6 U. ott, Dl. 11.253.*
1444-ben néhai. Ez évben ugyanis özvegyét, Rumi Gergely leányát Annát a család tagjai 40 arany forinttal kielégitik.
7 U. ott, N. R. A. 20 : 15.*
Pálnak egyetlen fia: I. Imre 1444-ben elhalt; vele a Geregyei család magvaszakadt. A családi birtokok: Töttös, Oszkó stb. az Egerváriakra szállottak.
8 U. ott, Dl. 13.784 és 14.685.*
Ezzel befejeztük János maradékainak ismertetését s Miklós ágához térünk vissza.
B) II. Miklós ága.
A Fancsikaiak.
Fancsikai (Fancskai) II.) Miklósnak két fia volt: II.) György és Dénes.
II.) György 1362-ben a nemzetség egervári birtokaihoz tartozó szőllő fele részét eladta Márkfai Péter fia Petőnek, két bécsi márkáért.1 Orsz. ltár, Dl. 5126.*
További életviszonyairól, valamint utódairól nincsenek adataink.
Miklós második fia Dénes 1394-ben rokonai Egervári Mihály, valamint ennek neje Rusynth asszony és Mihály testvérei nevében Halastói Miklós ellen Oszkó elidegenitése miatt tiltakozik.2 U. ott, 7926.* További életviszonyairól nincsenek adataink.
A XIV. század folyamán ugyan még feltünnek egyes hasonnevű családtagok, de ezeket a nemzetség leszármazási táblájába nem voltunk képesek beilleszteni.
Közülük: I.) Fancsikai Kacsina fia István fia Kelemen 1360-ban szerepel, neje Mákfai Péter leánya Margit volt.3 U. ott, N. R. A. F. 20 : 22.*
2. Fancsikai Dávid fiának Mihálynak özvegye másodizben Lengyel Jánoshoz ment nőül, az ettől- származott Lengyel János zalavármegyei alispánt 1407-ben az Egerváriak, Fancsika után járó örökrésze fejében kielégitették.4 U. ott, Dl. 9347.*
Mint láthatjuk, a geregyei és a fancsikai ágak nem voltak hosszu életűek; az idők százados viharait, a jelenleg is virágzó egervári ág állotta ki, melynek ősét Mihályban tiszteljük.
C) I. Mihály ága.
Az Egerváriák.I.) Mihálynak (1325-65) Margit asszonytól három gyermeke született: János, Miklós és Kata.
I.) II.
János. (1361-97) Panaszára, az egervári «Avas» nevű erdőrész felégetése ügyében Vas vármegye alispánja vizsgálatot indit.
5 U. ott, Dl. 5065.*
1370-ben Miklós fivérével együtt pert indit Németujvári Kakas Henrik ellen. (Erről alább részletesen megemlékezünk.)
1393-ban a vasvári káptalan Csalános birtokába iktatja.
1 Orsz. ltár, Dl. 7840.*
1395-ben Miklós, fivérének meggyilkoltatása ügyében, kérelmére Zsigmond király vizsgálatot rendel.
2 U. ott, Dl. 8083.*
Utoljára 1397-ben szerepel, midőn terheit testvérének Miklósnak fiai: Mihály, István és János magukra vállalják.
3 Gr. Festetich ltár. Castriferrei 93.*
Egyetlen leánya, Mária tetemes adósságokat csinált, melyeknek törlesztésére János 1384-ben szőlleit Mihály testvérének elzálogositotta.
4 Orsz. ltár, Dl. 7068.*
II.) III.
Miklós. János fivérével együtt részt vesz a közös actiókban.
1363 deczember 9-ikén Bezerédi Jakabbal együtt, a vasvári káptalan előtt Ivánczi Ajkas László részére bizonyos oklevelek kiadására kötelezi magát.
5 Nemz. Múzeum ltára.*
1364-ben a vasvári káptalan egy a nemzetség birtokaira vonatkozó 1325-ben kelt okiratot kiadott részére.
6 Orsz. ltár, Dl. 1636.*
1367-ben Haraszti Andrást és Miklóst Egervári Erzsébet hitbéri és hozományi részének kiadása iránt megnyugtatja.
7 U. ott, Dl. 5565.*
1368-ban a saját, valamint anyja Margit aszszony és Káni István nevében is az országbiró előtt megjelenvén, Vycsa Péter és fiai, valamint Káni István fia János ellen 24 napig törvényben állott. De mivel ellenfelei megidéztetésük daczára meg nem jelentek, sem megbizottak által magukat nem képviseltették, az országbiró őket elmarasztalta.
8 U. ott, Dl. 5705.*
1370 deczember 18-ikán János fivérével és Egervári István fia Benedekke1 egyetemben Egervár és Fancsika elfoglalása miatt pert inditott Németujvári Kakas Miklós fia Rohonczi Henrik ellen.
9 Zala várm. okmtár, II. k. 39. l.*
E per előzményei egész Károly király uralkodásáig nyulnak vissza.
Az Anjouk királyi hatalmával folyton daczoló Németujváriak 1336-ban az osztrák herczegek szövetségében ismét pártot ütöttek, mely alkalommal Laczkfi vajda a pártütők egyik várát Lékát elfoglalta. De mert a pártütés gyorsan elnyomatott, nehogy a vár elfoglalása ujabb mozgalmakra adjon alkalmat, I. Károly király kárpótlásul Kéméndet, Egervárát és Fancsikát adta a Németujváriaknak.
1 Vas várm. monogr. 185. l.*
Ez utóbbi két birtokra annak idején a Németujváriak nem tartottak igényt, most azonban Kakas Miklós fia Henrik, I. Károly király adománylevelére hivatkozva, rövidesen elfoglalta, mire az Egerváriak közvetlenül a királyhoz fordultak panaszukkal.
1371 április 16-ikán a veszprémi káptalan által megtartott vizsgálat főleg azon kérdést igyekezett tisztázni, vajjon Egervár és Fancsika az Egervári család ősi birtoka-e vagy azokat Németujvári János adta a családnak?
2 Orsz. ltár, Dl. 5922.*
A vizsgálat rendjén kihallgatott nemesek s vagy 2000 jobbágy azt vallották, hogy a per tárgyát képező hirtokok Léka váráért cserében jutottak a Németujváriak kezébe, később azonban Németujvári János Egervári Kalmer fiainak adományozta s ezen a jogon birják most is.
Ezzel szemben számos nemes és 500 jobbágy oda nyilatkozott, hogy a kérdéses birtokok ősidőktől fogva az Egerváriakat uralták, azt sohasem kapták János mestertől.
3 U. ott, Dl. 5922.*
Rohonczi Kakas Henrik azonban be sem várva a döntést, az 1373. év folyamán több társával betört Geregyei Benedek fancsikai birtokába s azt elpusztitotta.
Ezen hatalmaskodások ellen az Egerváriak a nádorhoz fordultak.
A nádori itélőszék előtt Henrik ismételve I. Károly király adománylevelére hivatkozott. Mire a nádor ezen okirat bemutatására szólitotta fel. Minthogy pedig ezen adománylevelet többszöri halogatás daczára sem mutatta fel, Garai Miklós nádor 1376 augusztus 25-ikén kelt itéletével Kakas fiát Henriket Egervár és Fancsika várakra támasztott igényével elutasitotta.
4 U. ott, Dl. 6377.* Ez itélet a nemzetségi javak háboritatlan birtokát
biztositván, a nemzetség tagjai még ez év folyamán megosztoznak.
Miklósnak és Jánosnak az osztály alkalmával Margarócz fele része, továbbá Gorbonukfő (Körös vármegyében), Geregye, Fancsika és Egervár harmada jutott.
1 Orsz. ltár, Dl. 6380.*
Az ősi birtokok megmentése körül kifejtett tevékenységért a nemzetség tagjai Miklósnak és Jánosnak 10 márkát ajánlottak fel.
2 U. ott, Dl. 6392.*
Miklós főtörekvése – e per sikeres befejezése után – a családi vagyon gyarapitására irányult.
E végből mindenekelőtt a még hátralékban levő leányági örökrészek kiadására törekedett. 1380 február 8-ikán Koltai Benedek nejét született Káni István leányát Margitot az Egervári Erzsébet után járó leánynegyed fejében kielégitette.
3 Lásd fent.*
Második neje Nádasd nb. Mákvai Pethő leánya Klára után Oszkót (Vas vármegyében) nyerte, de e birtok miatt 1382-ban az ugyane nemzetségből leszármazott Nádasdi Miklóssal perbe keveredett,
4 Orsz. ltár, Dl. 6913.* mindazonáltal megmaradt annak birtokában. Rokonaitól is számos birtokot szerzett. Bélchi Csuz János özvegye 1383-ban összes birtokait neki és Mihály nevü fiának ajándékozta.
5 U. ott, Dl. 7034.* 1384-ben János fivérétől megveszi annak szőlleit.
6 U. ott, Dl. 7068.*
1385 július 17-ikén Koltai Benedek és neje Margit rokoni szeretetből a Rezneki Kelemen után őket megillető birtokokról javára lemondanak.
7 Fejér, X/VIII. k. 187. l.*
1388-ban Haholti Miklós ellen a Töttös birtokán elkövetett hatalmaskodás dolgában panaszt emel.
8 Orsz. ltár, N. R. A. 18 : 60.* 1389-ben pedig Salamon és Merse birtokok ügyében perel a Salamoni nemesekkel.
9 U. ott, 18 : 63.*
Mindamellett, hogy egész életét az ősi javak gyarapitására szentelte, a közpályán is jelentékeny szerepet töltött be. 1382-ben Vas vármegye alispáni székében találjuk.
10 Gr. Festetich ltár, Castrif. Nro. 81.*
1393-ban pedig, mint királyi megbizott müködött.
1 Gr. Festetich cs. ltára, Ingota Misc. Nro. 89.*
Munkás életét tragikusan fejezte be.
1395-ben Szent-Lőrincz ünnepét megelőző vasárnapon Lőrinczi fiával együtt 100 aranynyal a tarsolyában, bizonyos ügyek elintézése végett a zalai convent elé akarván menni, utközben a Kapornak nevü majorban, hol meghált, Ferenci kapornaki apát és Horváthi Jakab szerzetes, úgy látszik pénzére fájt a foguk, éjnek idején szolgáikkal orozva megtámadták, előbb Lőrinczi hát, majd utóbb őt magát is halálra nyilazták. A halálra sebzett áldozatokat azután kifosztották és őket egy kamrába dobták, hol Miklós harmadnapra kiszenvedett.
A gyilkosság első hirére megjelent fiai a királyhoz fordultak panaszukkal.
Zsigmond király rendeletére Zala vármegye alispánja és szolgabirái által ez év augusztus 26-ikán megtartott vizsgálat alkalmával kihallgatott tanuk a fenti tényállást hiteltérdemlően igazolták.
2 Orsz. ltár, Dl. 8509.*
Mindennek daczára itélethozatalra nem került a sor, sőt még 1399-ben is vizsgálat tárgyát képezte ez ügy, nincs adatunk, vajjon elvették-e a bűnösök méltó büntetésöket.
Miklós családi életéről elég bő adataink vannak. Két neje volt. Első neje Iváncsi Bakos Miklós leánya Klára 1368-ban kapta ki örökrészét.
3 U. ott, Dl. 5659. Fejér (Cod Dipl. IX/VII. k. 231. l.) által közölt oklevél szerint Mákvai Pethő leánya Klára már 1363-ben Egerváryné lett volna. Fejér ez oklevelet a Nádasdy család levéltárának elenchusa után csak kivonatosan közli. De itt az évszám téves, így az legfeljebb 1374-re tehető.* Elhalálozási évét nem ismerjük. Második neje Nádasd nb. Mákvai Péter fia Pethő második leánya Rusznyák Klára volt. 1378-ban a vasvári káptalan kiadta részére az Oszkó birtokára vonatkozó 1291-ben kelt adománylevelet.
4 U. ott, Dl. 2473. és Wenzel, X. k. 67. l.*
E birtok Klárát anyai és nagyanyai hitbérek és menyasszonyi hozomány gyanánt illette, melynek fejében Káldi Miklós, mezőlaki Zámbó Miklós és monyorósdi Darabos Jakab 50 márka váltságot fizettek,
5 Nemz. Múz. ltár.* mely összegért az oszkói részbirtokokat
összevásárolta. Midőn azonban e birtokrészeket átvenni szándékozott, Darabos Jakab a beiktatás ellen tiltakozott, mire a peres felek a nádori itélöszék elé idéztettek.
1 Orsz. ltár, Dl. 6606.*
E per 1379 október 13-ikán kelt nádori kiadványnyal elhalasztatott ugyan,
2 U. ott, Dl. 6645.* de rövid idő mulya Klára asszonyra nézve kedvező itélettel nyert befejezést, melynek következtében a vasvári káptalan 1380 június 30-án őt az oszkói részekbe beiktatta.
3 U. ott, Dl. 6718.* Ekkor meg Nádasdi Miklós emelte fel szavát a beiktatás ellen, a mi hosszas de sikertelen pert vont maga után.
4 U. ott, Dl. 6913.*
A Mákvaiak magvaszakadtával Mária királynő 1385 deczember 6-ikán Klárát fiusitotta, Mákvai Péter és ennek fia Miklós összes javainak örökösévé rendelte.
Egervári Miklósnak ezen két házasságából összesen öt fia és egy leánya született: István, Lőrincz, Mihály, Tamás, János és Kata
Gyermekeiről alább emlékezünk meg.
Miklós nővére:
III.)
Katalin: 1366 márczius 26-ikán mint Osl nb. Viczai Osl özvegye s Apáthi István neje, elhalt férje birtokaiból járó hitbéri és hozományi részét Miklós testvérének ajándékozta.
5 Sopron várm. okmtár, I. k. 366. l.*
Miklós legidősebb fia:
I. (II.)
István 1386-ban atyjával együtt kiegyezZámbó Miklóssal.
6 Orsz. ltár, Dl. 7195.* Az 1389. évi osztály alkalmával atyjával és testvéreivel együtt Egervár, Töttös, Geregye, Gorbonukfő és Margarócz birtokokat nyeri; 1397-ben a pécsi káptalan előtt fivéreivel egyetemben, Kéméndi Lászlóval és Andrással az egervári és a fancsikai birtokelfoglalások ügyében kiegyezik.
7 Gr. Festetich ltár, Castr. Nro. 93.*
1405-ben fivéreivel együtt esküre köteleztetik Chapouch György özvegyének ama vádját illetőleg, hogy a Gorbonuk folyó mentén elzálogositott réteket lekaszálták s a szénát onnan elhordatták.
8 Orsz. ltár, Dl. 9082.*
1405 deczember 14-ikén Bodogasszonyfalvi Andrást a Lak nevü birtokra vonatkozó adománylevelek kiadása iránt megidézteti.
Orsz. ltár, Dl. 9069. *
1408–12-ben Mihály fivérével együtt Vas vármegye alispáni tisztét tölti be.
2 Hazai okmtár, IV. k. 257. l. Fejér, Cod. D. X/VIII. k. 530. l. Sóóvári Soós cs. ltára a Magyar Nemz. Múzeumban.*
Ez utóbbi évben az osztrákok ellen hadba induló sereg felszerelését teljesiti.
3 Orsz. ltár, Dl. 9447.*
1413 május 9-ikén a Gorbonukfő birtokába történt beiktatás alkalmával Tolvaj Imre és társai részéről tett ellentmondások következtében támadt pert monoszlói Csupor Pál elhalasztja.
4 U. ott, Dl. 10.067.*
Utoljára 1420-ban szerepel, midőn Marczali Dénes szlavón bán, kőzte és Mihály testvére közt egyrészről, Thaludy Imre és társai közt másrészről, a Gorbonukfő birtok határainak megállapitása körül támadt perben halasztó végzést hoz.
5 U. ott, Dl. 10.228.*
Özvegye Köveskuthi Dallos Miklós leánya Borbála, 1422-ben a vasvári káptalan előtt a férje után őt megillető javakból Egervári Balázs által kielégitést nyer.
6 U. ott, Dl. 11.210.*
Ennek daczára 1423-ban Skolasztika leányával együtt ujabb követeléseket támasztott Egervári Balázs és Kelemen ellen; az ügyet a nádor elhalasztotta,
7 U. ott, Dl. 11.492.* rá egy évre azonban, már mint Dereskei János hitvese, végleg kiegyez első férje hagyatéka ügyében.
8 U. ott, Dl. 11.492.*
Miklós második fia:
2. (I.) Lörincz. 1389-ben megosztozik testvéreivel. 1394-ben a zalai konvent előtt János és Tamás testvéreivel együtt megesküszik, hogy oszkói birtokuk határát, a hol a vasvári káptalan és a város birtokaival érintkezik, megállapitani nem képesek.
9 U. ott, Dl. 7979.*
1395-ben Galavárra utaztában atyjával együtt a már ismertetett orgyilkos támadás áldozatává lett. Lőrincznek két leánya volt, de nevüket nem ismerjük.
Az egyik Bebes Péter, a másik Hosszutóthi Demeter neje lett. (1414)
10 U. ott, Dl. 10.253.*
Miklós harmadik fia:
3.) (II.)
Mihály. A nemzetség eme kiváló tagja, a ki családjának fényben és hatalomban való emelkedéséhez az első lökést adta, 1388-ban lép fel első izben, mint anyja Mákvai Klára képviselője, a Halastói Miklós ellen Oszkó és Márokfölde birtokok ügyében támadt perben.
1 Orsz. ltár, N. R. A. 6 : 6.*
A következő évben megosztozik testvéreivel az ősi birtokokon.
2 U. ott, Dl. 7517.*
Ez alkalommal Mihály mester Fancsikát egészen, továbbá Gorbonukfőt és az egervári szőllőt nyeri osztályrészül.
1390-ben Gersei Petőfi Jánossal és ennek testvéreivel együtt beiktattatik a magvaszakadt Hollósi Miklós javaiba.
3 Gr. Festetich ltár, Castr. Nro. 81.*
1395-ben atyja meggyilkoltatása ügyében vizsgálatot kér a királytól.
1397-ben a fancsikai és az egervári birtokfogl.alások dolgában kiegyez a Kemendiekkel.
4 U. ott, Castr. Nro. 93.* 1398-ban hü szolgálatai fejében a magvaszakadt Márkus fia Tamás zalaapátii birtokait nyeri királyi adományul.
5 Orsz. ltár, Dl. 25.892.*
1399-ben Kisendrédi Mihálylyal, Kisgeresdi Chamza Tamással és társaival, Szunyageresd és a hozzátartozó Család, Csepreg és Cser sopronvármegyei birtokok ügyében kiegyezvén, azok Mihálynak itéltetnek oda.
6 U. ott, N. R. A. F. 730 : 19.*
1400 körül egyezkedik rokonával Geregyei Pállal és ennek fiával Imrével.
7 U. ott, Dl. 24.498.*
Atyjához hasonlóan korán a közpályára lépett. Már a XIV. szárad végen az ama korban kiváló fontosságu szigeti vár (ma Sárvár Vas vármegyében) kapitánya volt.
8 U. ott, Dl. 25.892.*
Sárvári kapitánysága idejében benső barátságot kötött Széchi Miklóssal, a veszprémi püspökségi jószágok kormányzójával, mely baráti viszony élete további sorsára döntő befolyással birt.
Zsigmond király főleg a sárvári vár megerősitése körül szerzett érdemeiért 1402-ben Fancsika birtokán várépitési engedélyt adott neki.
9 U. ott, Dl. 9523.*
A családi tulajdont képező egervári várhoz közel eső fancsikai vár felépitését valószinüleg azért engedte meg a király, hogy rendithetlen hivét főleg az évek óta forrongó zalai és délvasi nemesség esetleges támadásai alől biztosítsa.
Az 1403. év tavaszán Zsigmond uralma az egész Dunántul megsemmisült.
Az alsólendvai Bánfiak s a Rohoncziak példáját követve, az egész köznemesség Nápolyi László pártjára állott. Sőt még Mihály ifjabb testvére Fancsikai János is a felkelőkhöz szitott.
Mihály azonban, főleg barátja, Széchi Miklós példáját követve, nem tántorodott meg Zsigmond iránti hűségében, bár birtokait a felkelők teljesen elpusztították. És rövid idő mulya, ez év nyarán, megfordult a koczka. Stibor vajda Pápócz tájékán, Egervári Mihály, Széchi Miklós és Gersei Pethő Jánossal egyesülten szétverte László hadait, mire az egész felkelés csakhamar véget ért.
Zsigmond király a háboru befejeztével bűkezüen jutalmazta Mihály hűségét.
Már Székesfehérvárott, 1403 november 5-ikén kelt levelével a hűtlenségbe esett Reznekiek s Szentandrásiak összes javait Egervári Mihálynak és fiainak adományozta,
1 Fejér, X. k. 4210. l.: a következő birtokokat nyerte: Reznek, Lékfalva, Lakos, Jakabfijánosfalva aliter Fenyőföld, Pósfalva, Barrabás, Peternye és Herbortfölde, Izsófölde, Bor˙h, Szentandrás, Baxafalva (Baksa), Csütörtökhely, Szentgyörgy aliter Kisfalud és Keresztúr.* mely birtokokba a zalai konvent által még ez év november 25-ikén beiktattattak.
2 Magyar Nemz. Múzeum ltára.*
A következő évben (1404) kelt királyi adománylevél őt Szentandrási Páris és György elkobzott javaiban megerősitette.
3 Országos levéltár N. R. A. 1017 : 34.*
De Egervári Mihályt a királyi kegy ily bűkezü nyilvánulása nem kábitotta el. A rokoni érzelmektől áthatva, a középkor történetében valóban ritka szép tettre határozta el magát.
1404 július 16-ána vasvári káptalan előtt, az adományba nyert birtokokból a hűtlenségbe esett Rezneki Domonkosnak, mint a kit nem akar földönfutóvá tenni, egy nemesi, 21 jobbágytelket és a Zala folyón épült egykerekű malmot visszaadott.
4 Magyar Nemz. Múzeum. ltára.*
Az időközben elhunyt Rezneki Ferencz, Herbord és Lóránt özvegyeit, továbbá Rezneki János leányát Margitot az őket megillető hozományi, özvegyi illetőleg leánynegyedi jogokra nézve teljesen kielégitette.
1 Turul. 1899 évf. 62–63. l.*
1406 április 26-án a vasvári káptalan előtt Szentandrási Párisnak visszaadta elkobzott javainak egy részét.
2 Magyar Nemz. Múzeum ltára.*
Zsigmond időközben úgy Rezneki (Szentandrási) Párisnak és fiának, mint Rezneki Györgynek megkegyelmezett. (1405.)
E kegyelemlevél mérhetetlen zavaroknak lett okozója.
Egervári Mihály ekkor előbb (1406) Szentandrási Párissal, utóbb 1407 május 3-ikán Szentandrási (Rezneki) Györgygyel egyezségre lépett. De bárha a Csabi nemzetségi birtokokra vonatkozó igényeit csak a Szentandrási család magvaszakadása esetére tartotta fenn magának,
3 Magyar Nemz. Múzeum ltára.* mégsem maradhatott meg a többi Csabi nemzetségi javak háborithatlan birtokában.
Először is a szomszédokkal gyűlt meg a baja. Petanics Gál Jakab-Jánosfalván, Pósfalván és Lékfán több jobbágytelket erőszakosan elfoglalt, s mintegy 30 márka értékű ingóságot harácsolt össze.
4 Orsz. ltár Dl. 9014.*
Midőn pedig Egervári Mihály Herbartfalva birtokába magát be akarta iktattatni, (1407 deczember 25-ikén) Alsólindvai Zsigmondnak és Asszonyfalvi Ostfi Gergnek feleségei ellentmondottak,
5 U. ott, Dl. 9361.* sőt utóbb a birtokot erőszakosan elfoglalták.
Egervári Mihály a rajta esett több rendbeli sérelem ellen a királynál keresett orvoslást.
A fejedelmi kegy nem feledkezett meg egykori hü szolgálatairól. 1406-ban az elkobzott Rezneki-féle javakra uj királyi adományt nyert, egyuttal a király meghagyta a zalai konventnek, hogy azokba Mihályt mielőbb iktassa be.
6 U. ott, Dl. 8894.* Még ez évben Nagyécsi Bálint elhunyt fiának Miklósnak nagy- és kis-écsi, továbbá a magvaszakadt Egerszegi Lászlónak Egerszeg és Simonvölgye hirtokait nyerte adományul.
7 U. ott, Dl. 9170.*
A Herbartfalván elkövetett erőszakoskodások ügyében pedig 1413 július 9-ikén a zalai konvent Alsólindvai Zsigmond özvegyét, Beátát és Ostfi Gergely nejét a törvény elé idézte.
1 Orsz. ltár, Dl. 9361.*
Alig indult meg a per, máris ujabb panaszt volt kénytelen emelni Gersei János és Tamás ellen, a kik Egervári Mihály oszkói ősi birtokán és a hozzátartozó Fevenyfölde, Csütörtökhely, Pata és Zarkad részein garázdálkodtak.
2 U. ott, Dl. 10.253.*
Az ez ügyben Vas vármegye négy szolgabirája által megtartott vizsgálat tárgyában tett jelentésre a király Visegrádon 1414 január 13-ikán kelt rendeletével, minthogy Egervári Mihály ez időtájt Széchi Miklós királyi tárnokmesterrel Konstanzban, a királyi udvarban tartózkodott, hazaérkeztéig a pert elhalasztotta.
3 Keszthelyi gr. Festetich ltár, Castr. 134/135/a*
Perényi Péter 1415-ben hasontartalmu leiratot intézett a vármegyéhez.
4 U. ott, Castr. 134/a*
Zsigmond 1415 január 11-én Konstanzban uj adománylevelet állitott ki Egervári Mihály, továbbá fiai György és Bálint részére Herbartfalva és Margarócz birtokokra,
5 Orsz. ltár, Dl. 10.296.* miáltal a Herbartfalva birtoka ügyében meginditott per befejezést nyert.
Gersei Pető fiát Jánost, Zala vármegye főispánját pedig János esztergomi érsek, királyi helytartó utján kötelezte az elfoglalt birtokok visszaadására s az okozott károk megtéritésére.
6 U. ott, Dl. 10.296.*
A királyi rendeletnek volt is foganatja és az 1416-ban hazatérő Egervári Mihály a vasvári káptalan előtt kiegyezett Gersei Pető fia Tamással és Jánossal.
7 Gr. Festetich ltár, Castr. 136/b*
Mihály főtörekvését ezután a családi vagyon gyarapitása képezte.
1416-ban zálogba veszi Káldi Györgytől ennek Herény nevű ősi birtokát.
8 Orsz. ltár, Dl. 10.499.*
1417-ben meg Milleji Dachal fia Gergely zálogositott el neki Kisfaludon részeket.
9 U. ott, N. R. A. F. 19. Nro. 1.*
Még ez évben kielégiti a Rezneki család nőtagjait. Majd meg Molnár Miklóssal és fiával
folytat pert, melynek tárgyalását az országbiró 1418 szeptember 2-ikán kelt levelével elhalasztotta.
1 Orsz. ltár, Dl. 10.713.*
Alsólindvai Zsigmond özvegye a királyi adománylevél daczára sem maradt nyugton.
Mig Mihály másfelé volt elfoglalva, tömérdek kárt okozott a szomszédos birtokokon. Egervári Mihály panaszára a király 1418 szeptember 3-ikán a kapornaki konventet küldte ki vizsgálatra,
2 U. ott, Dl. 10.715.* mire ez év szeptember 26-ikán Alsólindvainé a törvény elé idéztetett.
Időközben Rezneki (Szentgyörgyi) Domonkos ellen is panaszt emelt, a ki Mihály nagylelküségét azzal hálálta meg, hogy távolléte alatt birtokain károkat okozott. Rezneki Domonkos ez ügyben megtartott tárgyalásra azonban nem jelent meg, mire az országbiró rendeletére, 1418 deczember 26-ikán a zalai konvent a perbeidézés szigorubb alakjában szólitotta fel a megjelenésre.
3 U. ott, Dl. 10.743.*
Mihály a Lindvainé és Rézneki Domonkos ellen megkezdett hatalmaskodási perek befejezését már nem érte meg, mert 1421. évi idéző levélben már néhainak mondatik.
4 U. ott, Dl. 11.111.*
Nejétől, Rusynth asszonytól származott gyermekeit alább közöljük.
Miklós negyedik fia:
4. (I.) Tamás. fivéreivel együtt részt vesz az összes közös actiókban. 1422-ben Balázs fiaival együtt Dyemfalvi László, Laki Bálint és társai ellen az egervári közös birtokukon elkövetett hatalmaskodások miatt panaszt emelt, mely ügyben megtartott vizsgálat
5 U. ott, Dl. 11.224.* a vád alaposságát igazolta.
Nejétől Ilona asszonytól származott a család jelenleg is virágzó ága.
Miklós ötödik fia:
5. (III.)
János. birtoka után magát Fancsikainak nevezte. 1403-ban a nápolyi László-féle felkelés árja őt is magával sodorta, annak leveretése után a többi pártütők sorsában osztozott. Kanizsai István, a kúria itélőmesterének előterjesztésére még ez évi december 6-ikán megkegyelmezett.
6 U. ott, Dl. 8924.*
A vasvári káptalan, tekintetbe véve, a káptal körül szerzett érdemeit, 1406-ban kelt levelével neki és utódainak elengedi az oklevelek kiállitási költségeit.
1 Orsz. ltár, Dl. 9306.*
Nejét született Szőllősi Miklós leányát 1411 január 10-én Egervári Mihály, István és Tamás, özvegyi jogaira nézve kielégitették.
2 U. ott, Dl. 9837.*
Jánosnak két leánya volt: Borbála és Penthe, a kik 1414-ben, a többi rokonokkal egyetemben panaszt emelnek az Egervári Mihály távolléte alatt Gersei Pető János által elkövetett hatalmaskodások ügyében.
Miklós leánya:
6. Katalin. Csupán egy izben, a Zámbó családdal 1386-ban kötött szerződésben szerepel. Az öt fitestvér közül csupán Mihálynak és Tamásnak maradtak fiuutódai, miáltal I. Mihály ága két fővonalra szakad.
Mihály vonala a XV. század folyamán fényben és hatalomban egyaránt növekszik, s a tetőpontot László horvát-szlavón és dalmát bánnal éri el. Ennek halálával szerencsecsillaga hanyatlik, majd a XVI. század első felében magvaszakad.
Tamás vonala ellenben jelenleg is virágzik.
I. (II.) Mihály vonala.
(II.) Mihálynak Rusynth asszonytól négy fia született: János, András, György és Balázs. Mihály legidősebb fia
I. IV.
János. 1397-ben terheit atyja magára vállalja. 1403-ban atyjával és testvéreivel együtt a hűtlenségbe esett Reznekiek s Szentandrásiak javait nyeri. További életviszonyai ismeretlenek.
Mihály második fia:
2. (I.)
András. Első izben 1397-ben, az Egervári és a Kemendi családok közti egyezség alkalmával szerepel.
1404-ben atyjával együtt királyi megerősitést nyer a Reznekiek elkobzott javaira. 1406-ban, Szentandrási Páris részére kiállitott osztálylevélben szerepel utoljára.
Utódait nem ismerjük.
Mihály harmadik fia:
3. (I.)
Balázs. Első izben a Geregyeiekkel
1400 körül kötött egyezségben említtetik. 1419 október 18-ikán bizonyos fövényesföldi és herbartföldi részjószágokat Gerlei Pető fiainak elörökitett.
1 Orsz. ltár, Dl. 10.479.*
1420-ban a Töttös helységben fekvő két jobbágytelket elzálogositja Kávási Miklós mesternek.
2 U. ott, Dl. 10.905.*
1421-ben, még az atyjától örökségképen rája háruló perben Rezneki Páris fia Gergelylyel a nádor előtt egyezségre lép.
3 U. ott, Dl. 11.180.*
1422-ben anyjával egyetemben panaszt emel Geregyei (Egervári) Pál hatalmaskodásai ellen.
4 U. ott, Dl. 11.253.* 1426-ban a rezneki stb. birtokrészeknek Rezneki Domonkos által Kávási Miklós részére 200 arany forintért történt elzálogositását jóváhagyta.
5 U. ott, Dl. 11.797.*
Kávási Miklós azonban rossz szomszédnak bizonyult. Mert Balázs már a következő évben a királyhoz volt kénytelen fordulni, hatalmaskodásai ellenében. Zsigmond királynak 1427 július 19-én kelt rendeletére a zalai konvent által eszközölt vizsgálat a panasz valóságát igazolta.
6 U. ott, Dl. 11.818.*
Időközben a Csabi nemzetségtől elkobzott javak ügyében, az Alsólindvaiakkal már közel egy évtized óta huzódó per nevezetes fordulóponthoz jutott.
Zsigmond király 1427-ben Budán kelt levelével Szentgyörgy, Kisfalud, Csütörtökhely, Herbartfalva, Baksafalva, Barrabás, Izsófölde, Boncz, Reznek, Keresztur, Jakabfi-Jánosfalva, Pósfalva, Laczkfalva, Csetelakósa és Szent-Balázs, tehát nagyrészt Csabi nemzetségi javakat, az alsólindvai várral együtt Felső-lendvai Herczeg Péternek és Arany Istvánnak adományozta, meghagyván a székesfehérvári káptalannak, hogy őket a fenti birtokokba iktassa be.
7 U. ott, Dl. 11.950.*
Ez adománylevél az Egervári családot is érzékenyen sujtotta, de a Csabi nemzetségből leszármazott Szentandrási család züllött vagyoni viszonyaira meg épen végzetes csapás volt.
Nem is késtek mindketten igényeiket a legerélyesebb ellentmondások által is érvényesiteni.
A Szentandrási Páris fiak csakhamar perbe idéztették Felsőlendvai Herczeg Pétert, Alsólendvai Bánfi Zsigmond leányát Katát,
1 Orsz. ltár, N. R. A. F. 23 : 54.* és Egervári Balázs sem késett jogait érvényesiteni, bár a nádor ez év június 5-ikén a pert az általános felkelés miatt elhalasztotta.
2 Zala várm. okmtár, II. k. 457. l.* Herczeg Péterék aligha foglalhaták el az álutakon szerzett birtokokat, mert Balázs 1429-ben Reznek birtokában volt és 1436-ban Csütörtökhely és Keresztur helységeket, továbbá a Zala vizére épült malmát Kávási Gergelynek és fiainak elzálogositotta.
3 Orsz. ltár, Dl. 12.886 és 12.070.*
Ez utóbbi évben Szentgyörgyi Tamás plébános hagyatéka miatt perbe keveredett Szentgyörgyi Andrással és Jánossal. Mivel a nevezett plébános hagyatékából a Szentgyörgyieket megillető 100 frtot, továbbá a szentgyörgyi templom részére hagyományozott 30 forintot jogerős itélet daczára kiadni vonakodott, az esztergomi érsek 1436-ban egyházi átok alá vonta.
4 U. ott, Dl. 12.978.*
1438 május 3-ikán azonban ez ügyben hozott ujabb itélet következtében a Szentgyörgyi testvéreket a vasvári káptalan előtt kielégitette.
5 U. ott, Dl. 13.185.*
A szomszédok, főleg a Szentandrásiak ezután is gyakran hatalmaskodtak birtokain, minek megtorlására több izben a királyhoz fordult panaszával.
6 U. ott, Dl.24. 729.* Albert méltányolva az Egervári család tagjainak a multban és a jelenben tett szolgálatait, 1439-ben az egész családnak pallosjogot adott.
7 U. ott, Dl. 13.435.*
Albert halálával a nemzet többsége I. Ulászlót kiáltotta ki királylyá. De Balázs, főleg azon szoros kötelék folytán, mely őt Zsigmond családjához fűzte, több vas-, zala- és sopronvármegyei nemessel egyetemben Albert özvegyének pártjára állott. Mig Ulászló trónjának megszilárditásával volt elfoglalva, a Garaiakkal s Czilleiekkel szövetkezett Széchi János zászlói alatt pusztitotta a dunántuli vármegyéket.
Ulászló 1441-ben személyesen vezette seregét ellenük és Egervári Balázst a többi pártütőkkel egyetemben fő- és jószágvesztéssel sujtotta.
8 U. ott, Dl. 13.618.*
A király 1441 márczius 27-ikén a Lenti vára melletti mezei táborban kelt levelével Fancsikát és Reznek várkastélyt a hozzátartozó birtokokkal együtt Gersei Pethő Lászlónak és Petőnek adományozta,
1 Zala várm. okmtár, II. k. 508. l.* mely birtokokba a zalai konvent által ez évi július 18-ikán beiktattattak.
2 Ugyanott.*
Időközben azonban Körmenden április 9-ikén a király úgy Egervári Balázsnak, mint a többi pártütőknek megkegyelmezett.
3 Orsz. ltár, Dl. 13.618.*
Gersei Pethőék, bár mint láttuk, a birtokokba beiktattattak, ezen kegyelemlevél következtében nem foglalták el azokat, dicséretükre legyen mondva, nem is okoztak nehézségeket, s igy a család továbbra is megmaradt azoknak háboritatlan birtokában.
Balázs további életéről nincsenek adataink. birtokait, mint láttuk, fentartotta, sőt gyarapitotta. Egervárott négy portája volt,
4 Gr. Festetich ltár, Castr. 1428. év.* a Csabi nemzetségi javakat pedig sikerült neki az Alsólindvaiaktól megoltalmazni és azok birtokát utódainak biztositani.
Özvegye, Borbála, 1474-ben még életben van.
5 Orsz. ltár, N. R. A. F. 27 : 43.*
Balázsnak öt gyermeke volt: Kelemen, Miklós, Mihály, Dóra és László. Ezekről alább emlékezünk meg.
Mihály negyedik fia:
4. (V.) György. Első izben Zsigmond király 1403. évi adománylevelében emlittetik. 1418-ban egy ügyből kifolyólag atyjával és testvéreivel együtt a szlavon bán által Vas vármegye szolgabirái elé utasittatik. További életviszonyairól nincsenek adataink.
Mihály leánya:
5. Sára. 1416-ban még kiskoru.
6 U. ott, Dl. 10.479.*
Balázs gyermekei:(I.) II.)
Kelemen. 1422-ben Miklós testvérével és nagybátyjával Tamással egyetemben panaszt emel Dyemfalvi László és társai hatalmaskodásai miatt.
7 U. ott, Dl. 11.224.*
1429-ben királyi udvari jegyző.
8 Fejér, Vod. Dipl. X/VIII. k. 178. l.* További életviszonyai, valamint halálozási éve ismeretlenek.
Két neje volt. Első nejétől, a kinek nevét nem ismerjük, származott Dorottya leánya mostoháját, Hieronimia asszonyt, hozományi jogai iránt perbe idéztette, mely perben a győri káptalan által hozott itélet ellen Hieronimia asszony részéről közbetett felebbezés folytán, az ügy 1452 május 2-ikán az esztergomi érsekséghez terjesztetett fel.
1 Orsz. ltár, Dl. 14860.* Kelemen második neje s özvegye Hieronimia asszony 1443-ban Egerváron kisebb részbirtokokat zálogositott el.
2 U. ott, Dl. 14.676.*
1447 június 26-ikán Gencs, Bodóhely, Székas és
egyes kőrösvármegyei birtokok elfoglalása miatt panaszt emelt az országbirónál.
3 Sopron várm. okmtár, II. k. 330. l.*
1451-ben kérelmére a vasvári káptalan egy 1386-ban kelt egyezséglevelet ir át.
4 Orsz. ltár, Dl. 7195.* Kelemennek Hieronimia asszonytól szintén egy leánya született: Veronika, a kit Egervári Mihály és László atyja után járó örökrészeit illetőleg 1454-ben, kielégitettek.
5 U. ott, Dl. 14.860.* Veronika utóbb Beéri Istvánhoz ment nőül. 1489-ben Egervári László ellen tiltakozik bizonyos birtokrészek elidegenitése miatt.
Balázs második fia:
(2.) V. Miklós. Fivérével együtt részt vesz a közös actiókban.
1436-ban adósságait, atyja Balázs, magára vállalja, melyeknek fedezéséül Keresztur és Csütörtökhely birtokait elzálogositotta. Miklós további életéről nincsenek adataink.
Balázs harmadik fia:
(3.) II) Mihály. 1438-ban atyjával együtt panaszt emel a Szentandrásiak ellen, Csetelaka, Peternye, Barrabás, Izsófölde és Borih erőszakos elfoglalása miatt.
6 U. ott, Dl. 24.729.*
1441-ben, mint már láttuk, atyjával együtt megfosztatott Fancsika és Reznek birtokoktól, de utóbb kegyelmet nyert.
1443-ban László fivérével együtt Egervári Kelemen özvegyétől egyes egervári részeket zálogba vett.
1446 június 16-ikán Palóczi László országbírótól,
unokatestvérével Egervári Kelemennel együtt, iktatási parancsot nyer Hetye, Csalóka és Oszkó helységekben fekvő némely részbirtokokra nézve.
1 Orsz. ltár, Dl. 12.985.*
1446 július 29-ikén László fivérével egyetemben panaszt emelt Alsólendvai Bánfi István ellen egyes hozzászökött jobbágyok visszatartása miatt.
2 U. ott, Dl. 13.943.*
1453-ban Molnári Tamással és Miklóssal perelt.
3 U. ott, Dl. 14.761.*
1454-ben László fivérével együtt, Kelemen testvérüknek özvegyét és ennek leányát Veronikát kielégitették.
Ez utóbbi évben eljegyezte Lábatlani, másként Dédi Farkas leányát, Klárát, mely alkalommal leendő apósának 300 frtért Pósfalva, Lékfalva, Reznek, Csütörtökhely, Keresztúr helységekben fekvő részbirtokait elzálogositotta, hogy a nyert összegen Fancsika, Egervár, Oszkó, Töttös, Gyanó és Apáthi ősi birtokait visszaválthassa
4 U. ott, Dl. 14.805.*
Ez év november 5-ikén anyja Borbála és nővére Dorottya nevében Szent-Márton napjáig Goszthonyi János részére 300 arany forint lefizetésére kötelezi magát.
5 Magyar Nemz. Múzeum. ltára.*
1455-ben László fivérével együtt, Rezneki Domonkos özvegyét kielégitették.
6 Orsz. ltár, Dl. 14.979.*
1457-ben László fivérének terheit magára vállalván, Puszta-Bécs nevü birtokát (Zala vármegyében) elzálogositotta Botka Péter özvegyének és rokonainak.
7 U. ott, Dl. 15. 196.*
1458-ban a bagodi nemesektől visszaváltja a szentgyörgyi birtokához tartozó s a Zala folyóra épült malmait.
8 U. ott, Dl. 15.249.*
1462-ben László fivérével együtt elzálogositja Egyházas-Oszkót Csornai Péternek.
9 U. ott, Dl. 15.709.*
1463-ban Budafalvi Benedek és társai ellen perel.
10 U. ott, Dl. 15.842.*
1464-ben László fivérével együtt Domaföldi Lörincz fia Miklós leányát, Margitot és Csiz Balázs özvegyét Katalint a néhai Egervári Tamás fia Kelemen utáni őket megillető hozományi s leány negyedi jogokat illetőleg kielégitette.
1 Orsz. ltár, Dl. 16.010.*
1465-ben elzálogositja Csütörtökhely határában épült malmát;
2 U. ott, N. R. A. 9 : 17.* ugyanezen évben László fivérével együtt zálogba veszi Egervári Kelemen özvegyétől annak összes részbirtokait. 1450-ben pedig Szelestey György özvegyét, született Egervári Fejes Annát elégitette ki.
1469-ben a nádor előtt panaszt emel Gersei Pethő Miklós ellen, aki távollétöket felhasználva, egervári várukba betört s onnan az összes horvátországi birtokokra vonatkozó okleveleket elrabolta s ezenfelül a rezneki, szentgyörgyi, keresztúri, fancsikai birtokokon tömérdek kárt okozott. E panasz következtében Mátyás király 1470 február 3-ikán vizsgálatot rendelt el, melynek megtartására az országbiró ez év február 20-ikán kelt levelével a kapornaki konventet rendelte ki.
3 U. ott, Dl. 16.931 és Dl. 17.001.*
A per további sorsáról nincsenek adataink. Mihály vagyoni viszonyai, élete végszakában, mindegyre sulyosodtak, az egyre fokozódó terheit csak ujabb kölcsönökkel volt képes fedezni. 1473-ban Mindszentet,
4 U. ott, Dl. 17.499.* ugyanezen évben, fiainak Balázsnak, Bereczknek és Ferencznek terheit is magára vállalván, Zala-Szent-György fele részét zálogositotta el.
5 U. ott, Dl. 17.478.*
1474-ben Oszkót köti le fivérének Lászlónak 50 arany forintért,
6 U. ott, Dl. 17.591.* ugyanezen évben Zala-Szent-Györgyöt zálogositotta el neki.
7 U. ott, Dl. 17.613.* 1476-ban pedig ujból Balázs, Bereczk és Ferencz fiainak terheit fizette ki.
8 U. ott, N. R. A. 20 : 16.*
Időközben László fivérével együtt bizonyos hitbéli és leánynegyedi javak kiadása ügyében Káldy Imrével perbe keveredett s minthogy az Egervári testvérek ezen ügyben hozott itéletnek eleget nem tettek, a győri püspöki vicarius egyházi átok alá vetette őket, s ez alól csak Káldy Imre kielégitése után 1478 június 5-ikén mentettek fel.
9 U. ott, Dl. 18.063.*
Mihály ezután még csak egy izben fordul elő, 1483-ban, mikor is Mindszenti Eresztó Miklóssal fiainak adósságai ügyében egyezséget kötött.
1 Orsz. ltár, ott. Dl. 18.820.*
1489-ben már néhainak iratik.
2 U. ott, Dl. 19.486.*
Mihály bonyolódott birtokügyeinek rendezése mellett a közpályán is elég tekintélyes szerepet töltött be. 1449-től 1470-ig Zala vármegye, 1470-től 1483-ig pedig Vas vármegye alispánja volt.
3 (1449-ből) Ostffy csal. ltár; (1456.) Guary csal ltár; (1464.) Orsz. ltár, Dl. 16.072; (1470.) Sopron várm. ltára, Nro. 16; (1470.) Gr. Forgách ltár a Magyar Nemz. Múzeumban (1478–83.) Egerváry Gyula oklevélgyüjteménye.*
Első neje, mint láttuk, Lábatlani, másként Dédi Farkas leánya Klára volt. Második neje s özvegye Ágota 1506-ban még életben van. Mihálynak hat fia és egy leánya született, de családja nem volt életképes. Hat fia közül egyiknek sem maradt utóda.
Mihály legidősebb fia:
a) II.
Balázs. 1473-ban és 1483-ban másik két testvérének terheivel egyetemben adósságait atyja magára vállalta. 1489-ben fivéreinek Bereczknek, Ferencznek és Gábornak, továbbá nővérének Veronikának férjezett Beéri Istvánnénak nevében tiltakozik az ellen, hogy Egervári László az őket is megillető birtokokat elidegeuitse vagy elzálogositsa.
4 Orsz. ltár, Dl. 19.486.*
További életviszonyai ismeretlenek. Mihály második fia
b) Bereczk. Első izben 1473-ban emlittetik. Fivéreivel együtt részt vesz az összes közös perekben. Bereczk korán a papi pályára lépett és nagybátyjának, László bánnak pártfogása mellett gyorsan haladt előre. 1492 november 19-ikén tinini püspökké neveztetett ki, mely méltóságban haláláig müködött.
5 P. Pius Bonifacius, Series Episch. Cath. 423.*
1523 április 11-ikén néhainak iratik.
6 Egerváry Gyula oklevélgyüjteménye.*
A család ősi birtokainak megőrzése és fentartása körül kifejtett tevékenységét az Egervári László halálát követő események keretében tárgyaljuk. Hűlt tetemei az egervári minorita rendű templomban tétettek örök nyugalomra; emlékét az ottani plébánia templom falába illesztett és veres márványba vésett sirkő őrzi az utókor számára.
Egervári Bereczk az irodalom terén is maradandó emléket hagyott hátra. Sokat foglalkozott az összehasonlitó nyelvtudománynyal, irt egy munkát a magyar- és a török nyelv rokonságáról.
1 Horányi, Memoria Hung. Script. I. k. 692. l.* Sőt megirta a hunok történetét is, mely művét valószinüleg Dequines franczia iró is felhasználta.
2 Szekér Joakim, A Magyarok Eredete.*
Mihály harmadik fia:
c) I. Ferencz. 1473-82 közt fivéreivel együtt részt vesz a közös birtokügyekben. További életéről nincsenek adataink.
Mihály negyedik fia:
d) I. Gábor. 1482-ben atyja, az ő és testvéreinek terheit magára vállalja.
3 Orsz. ltár, Dl. 18.682.*
Mihály leánya:e) Veronika –, Bééri István neje.
4 U. ott, N. R. A. 16 : 25.*
Mihály ötödik fia:
f) VI.
János. 1506-ban tűnik fel, eleinte Bereczk bátyja oldalán, az ősi javak visszaszerzésén fáradozott, s az egervári vár kapitánya volt. Utóbb bátyjával összeveszve, világgá ment. Csak a mohácsi vész után adott ismét életjelt magáról, 1533-ban a vasvári káptalan előtt panaszt emelt Horváth János ellen, aki Egervári Bereczk püspök fiókjait feltörvén, irásait és pecsétjét elrabolta s azokat hamis levelek gyártására használta fel.
5 Vas várm. ltára, az Egerváry család leveles ládája, (C. l. 1. cs.)*
További sorsáról nincs adatunk.
g) IV.
István. János fivérével együtt csupán 1506 és 1507-ben emlittetik.
6 U. ott, Dl. 21.640.*
Balázs egyetlen leánya:
4. Dorottya. Első izben Ulászló király 1441 évi birtokfosztó levelében fordul elö. 1454-ben Mihály fivére Goszthonyi Mihály részére az ő nevében is, 300 forintról szóló kötelezvényt állit ki.
Dr. ifj. REISZIG EDE.
A THURIKI ÉS KOMJÁTHNAI THURÁNSZKY CSALÁD 1240–1526.
(Két czimerrajzzal.)
A Liptóvárhoz tartozott nagy földterület, mely a királyi várjobbágyok és királyi népek tartózkodási helye volt a XIII. század első felében is, ez időtájban még alig tünteti fel kulturális fejlődésének első csiráit, s azon községek, melyek ezen a területen mint királyi prćdiumon keletkeztek – a Vág folyó, a Tepla- és Száraz-Prezik patak között – majdnem mindannyian a várjobbágyok és királyi népek közül soroztattak az országos nemesek közé a XIII. század második felében. Három kis helység volt meg csak természetszerűleg Liptóvár felépitésének idejében s mai napig is fennállván azok, helyrajzi fekvésük- és első ismert nevükkel bizonyitják, egyéb adatok hiányában, egykoru létezésüket és legrégibb keletkezésüket a Liptóvárhoz tartozott királyi prćdiumon. Ezen községek, a hol a társas élet községi szervezetben legelőbb nyilatkozott meg, a régi nevén nevezett Várallja – később, de még a XIV. század végén is Bakonya,
1 Liptói regestrum: Magyar Tört. Tár, IV. k.* most pedig Bukovina – a hol a várjobbágyság élelmezését ellátni tartozott királyi népek laktak. A másik Zent-Anna-Aszszonyfalva – manapság Szent-Anna – a mely a várjobbágyság descensuális első megszálló lakóhelye volt Liptómegye területén. Itt találjuk a Dobak nemzetségbelieknek, a ma is élő szentannai Dobák családnak elsö őseit a XIII. században, midőn is 1263-ban Bogomér comesnek Béla király Werweus két ekényi földet Liptómegyében Dobák comes által assignáltatja.
2 A Szent-Ivány cs. levéltára, a Magyar Nemz. Múzeumban, Lit. A. fasc. I. u. ott 8.* Ugyancsak innen Szent-Annáról a Dobak nemzetségből származó Lászlónak, Harabor fiának adományozza Károly király 1323-ban
3 Liptói regestr. Magyar Tört. Tár, IV. k.* a liptómegyei Hlenyk, Hadáz és Váralja közti területből kihasitott két ekényi földet, a kinek később Donch comes Turóczmegyében levő Veindégy birtokát adományozza 1327-ben hü szolgálatai jutalmául.
4 Gróf Batthyány József köpcsényi ltára, Lad. 25. fasc. 2.* A harmadik Hadász, mai nevén Babrovnik, hol a Liptóvár jobbágyai, a vár védői, harczosai, a hadászok települtek le; kik között a Hongh nemzetségből származó Hadászi – mai nevén Bobrovniczky – család történetében már kifejtettük a község keletkezésének egyes mozzanatait.
1 Turul, 1891. évf. 161. l.*
A várjobbágyok és az ahhoz tartozó királyi népek területén s ennek déli részén a Vág folyó mentén van Topla, Taplucha, mai nevén Tápla nevü község, melynek határai kelet felé a Száraz-Prószik patakig, északnak az árvamegyei határig, nyugaton Liszkova község keleti határáig és délen a Vágon tul Iwachonig – ma Ivachnova – terjedett. Topla volt ezen királyi prćdiumnak főhelye, melynek nagy kiterjedésü határa a XIII. században bekövetkezett birtokadományok által feldaraboltatván, keletkeztek rajta a községek egymásután, a mely községek jó nagy része a telepitők nevét viseli mai napig is, mint Besnyő, Mitoskaháza ma Mitossin, – Madáchháza – ma Madocsáv, – Kelemenfalva, Ivánkaháza – ma Jánosovce – Izsépháza – most Izsipovce.
Topla vagy Tepláról vették származásukat a Thuránszky családnak okiratilag ismert első ősei: Marczell és Sybor testvérek is, kik az 1278. évet megelőzőleg a királyi jobbágyokkal Teplán közös birtokosok voltak; és sajátságosan Marczell későbbi unokái, a Thuránszkyak, még öt század multán is Marczelyeknek is irattak. Iacute;gy olvassuk a liptómegyei nemesek öszszeirása alkalmával az 1718–1726. évi megyei jegyzőkönyvben: «In possessione Thurik Dominus Gabriel Thuranszky aliter
Marczely...»2 Acta publ. Com. Liptov. 1718–1726 jegyzőkönyv 577. l.* Bizonyára családi hagyományok folytán származott át ivadékról-ivadékra, századról-századra Marczell első ősük neve a család tagjainál.
Hosszu tanulmányaink után voltunk képesek annak nyomára jutni, hogy a Thuránszkyak ősei, tekintve azon körülményt, hogy Tepla 1269
. évben is még a királyi népek telepe volt,
3 Fejér, Cod. dipl. IV/III. k. 195. l.*
azon földrészt, melyet Marczell és Sybor testvérek ugyanott birtak s ezek fiaitól 1278-ban László király által Turapataka földeért elcseréltetett: mint első telepitési királyi jobbágyok a többiekkel közösen birták s e szerint a két testvér javakora a XIII. század első felének végére tehető, midőn is már 1278. évben aligha voltak az élők sorában.
Annak inditó oka, hogy Tepla Marczell és Sybortól visszavétetett, illetőleg az akkor ugyancsak még a Tepla királyi prćdiumhoz tartozott Thurékért elcseréltetett, természetes magyarázatát találja abban, hogy a Liptóvárhoz tartozó jobbágyság és a királyi népek földjeitől a kiváltságos nemesek birtokát, az adományozott jószágokat elkellett különiteni s úgy történt itt is, mint sok más helyütt, hogy mert ezeknek birtokrészük, Tepla, a többi várjobbágyok és királyi népek földjei között terült el, azt a közösen birt terület közepette úgy elkülöníteni nem lehetett, hogy a szomszédság folytonos saslódásra, határvillongásra, jogtalan eltulajdonitásra okot ne adjon; s ezen ok derit világot előttünk arra is, hogy a Thuránszkyak első ősei is ezen a területen az első megszállók voltak, kik a várjobbágysághoz tartozván, azok közül az 1248. évben kivétettek, s a föltétlen birtokadományozás által az ország nemesei közé soroltatván, az adományozott földterületet is el kelletett különiteni, a mi azonban csak úgy történhetett, ha az első megszálló helyüket, Teplát kicserélték a thuriki földterülettel, a mely a teplai királyi prćdiumnak nyugati határán huzódott északnak azon völgy hosszában, mely a mai lucskai határt Madocsán és Kelemenfalva mellett az árvai határig választja el Tepla földterületétől.
Sybor és Marczell. királyi jobbágyok fiainak Tamás és Simon, Albert és Dénes, a királyi udvarban szolgalatot tevő apródoknak elegendő tág terük nyilt arra, hogy László király figyelme feléjük forduljon és hü szolgálataik megjutalmazását kérhessék. Ezt el is érték akkor, midőn a király a teplai királyi jobbágyokkal közösen birt földeiket, a Tusapatak mentén levő földterületért kicserélvén, ezen birtokrész elkülönittetett, s ez által az országos nemesek sorába léptek s mint ilyenek, feltétlen urai lettek birtokuknak. A királyi oklevél, mely ezen cserét tartalmazza, 1278. évben kelt.
1 Eredetije Thuránszky Marczell tulajdonában Egerben.* Elmondja ezen királyi oklevél, hogy Marczell fiainak, Tamás és Simonnak, Sybor fiainak, Albert és Dominnak kértére cserébe adja nekik Tepla birtokukért a Turapatak mentén levő földterületet, hü szolgálataik jutalmául, melyeket a kölni követségeikben tanusitottak « . . . quod pro concambio terre ipsorum in Tepla existentis . . . terram . . . iuxta fluvium Thurapatak . . . pro fidelibus servitiis in legationibus nostris ad Coloniam pro eosdem nobis exhibitis . . . dedimus et donavimus . . .»
A Thuránszkyak ismert első őseinek, Marczell és Sybor fiainak királyi adomány útján kapott első törzsbirtoka azon földterület volt, mely a Tepla és Liszkova községek között a Vágba folyó Turapatak mindkét partján huzódott éjszaknak a Chots-hegy lábáig s ezen kis pataktól vette fel a család a Thurapataky nevet is, a mely név többszörös változásnak volt alávetve, míg a XV. században a Thuránszky elnevezésben állapodott meg.
Azon könnyelmű eljárást, a melyet IV. László a királyi jószágok eladományozása körül tanusitott, bizonyitja azon ténye is, hogy Lipcse kiváltságos várost Liptómegyében Tamásnak, Simon fiának adományozta 1281. évi februar 27-ikén
2 Katona, Histor. VI. k. 859. l.; Fejér, Cod. dipl. V/III. k. 80. l. Eredetije a Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* holott ezen városkát épen kiváltságai biztositották az iránt, hogy az mint autonom község földes-urasági hatalom alatt álljon. Mi azon véleményben vagyunk, hogy ezen adományozás soha sem lett végrehajtva, nem pedig azért, mert a szabadalmas Lipcse város kiváltságai az eladományozás előtt és után is közel egykorulag lettek ismételten átirva megujitott királyi szabadalmi levelek által. Wagner azon állitása, hogy az itt nevezett Simon fia, Tamás Miczbán Simonnak sarja lett volna,
3 Wagner, Genealogia.* mi kétségbe vonjuk, s inkább hisszük, hogy az adományos Tamás a Turapataki Marczell fiának Simonnak a fia volt.
Turapataka földbirtokon, a mely irtatlan fenyvesekkel boritott erdőterület volt, a társas élet már rövid idő alatt kifejlődött, mert az
adományozást azonnal a község alapitása követte, s az nevét a birtokon keresztül folydogáló Turapataktól kölcsönözve Turapatakának neveztetett. A család két ága, t. i. Marczell fiai Simon és Tamás, valamint Sybor fiai Albert és Dénes az adományozást követő néhány évig együttesen osztatlanul birták Turapatakát; de az első kilencz év időközében megosztozkodtak, s mig Marczell fiainak, Simon és Tamásnak a birtok alsó fele, a mai Thurik jutott osztályrészül, Sybor fia Dénes a felső részt, a mely a mai Lucski határát foglalta magában, a Chots felé elterjedő erdőséggel együtt kapta meg, a mely birtokán megvetette alapját a gyógyvizéről hires meleg forrása
Luchk mai nevén Lucski községnek. Iacute;gy történt ez meg az 1278–1286. évek időközében, mert már 1287-ben Dénest azon választott birák között találjuk, a mely biróság 1287. évi márczius 30-ikán Zemche fiai és a kispalugyai királyi népek között a földcserére nézve egyezséget kötött « . . . mediantibus . . . Laurencio officiali nostro de Lypto,
Dionisio de Luchka . . . »1 Eredetije Csemiczky József levéltárában.*
Bár ha az 1278. évi törzsoklevél Sybornak csak két fiáról emlékezik meg: Albert és Dénesről, annak még egy harmadik fia is volt, a kinek létéről egy 1319, évben július 1-én kelt és Donch zólyomi comes által kiadott oklevél tanuskodik. Ezen oklevél szerint a Marczell és Sybor utódai osztozkodása alkalmával az alsó thuriki részen
Domennek, Sybor fiának is jutott osztályrész; de a mely részt Sybor fia, Domen, Tamás fiainak, Antal és Marczellnek és Ferencz fiainak, Péternek és Tamásnak
Turona határában mint öröklött birtokát öt ezüst márkáért eladta
2 Eredetije Thuránszky Zoltán levéltárában Thurikon.* « . . . quod Domen filius Sybor ex una parte, Anthonius et Marcellus filii Thome, Petrus et Thomas filii Francisci coram nobis personaliter constituti, predictus Domen confessus est totam terram suam ipsum iure hereditaria contingentem in
Turona existentem . . . Anthonio, Marcello, Petro et Thome . . . vendidisse pro quinque marcis . . . »
Hogy Marczell és Sybor utódai minő kedvelt hivei voltak Donch zólyomi comesnek, arról tanuskodik Donch comesnek egy 1320. évben kelt okirata, melyek Luchk fiainak, István és Jakabnak Topla határából kihasitott és elkülönitett földrészt adományoz, a mely adománylevelet az utódok 1391-ben a nemesi birtokvizsgálat alkalmával be is mutattak.
1 Liptói regestr. Magyar Tört. Tár., IV. k.* Vajjon ez a kis földrész: particula terre de terra ville Topla separata, merre feküdt, közelebbről meg nem határozhatjuk.
A XIII. és XIV. században elterjedt azon szokás, hogy a kisebb birtoku adományos nemesek, a comeseknek nevezett nagybirtoku főurak, zászlósok s nagy tekintélyű dynasták udvarába küldötték az ifjakat, kik parvus serviens vagy familiaris név alatt udvarnoki, apródi minőségben töltötték el úgyszólván a harczi képesség inaséveit, Sybor fia Albertnek fiát, Ferenczet is arra ösztökélte, hogy fiát, Pétert Donch zólyomi comes udvarába küldje, a kinek banderiumában a vitéz bátorságnak, a hűséges odaadásnak edzett katonája lett, s az önfeláldozó odaadásnak fényes példáját mutatta meg, midőn urának életét a saját életének veszélyeztetésével megmentenie kellett s érdemeket szerzett arra, hogy hűséges vitézségének jutalmát megkapja attól, a kiért odaveté életét.
A Thurapataky Ferencz fiával, Péterrel történt esetet az 1330. évi február 14-ikén Donch zólyomi comes által kiadott és Komnethnahola – mai nevén Komjáthna – nevű erdőbirtokra vonatkozó adományozási oklevél örökiti meg, melyből kitűnik,
2 Eredetije Thuránszky Zoltán thuriki levéltárában.* hogy Liptói Ferencz fia, Péter, a ki különféle kiküldetésben és hadjáratban hiven szolgált, a Bazarád elleni harczokban, midőn az ellenség Donch comes alól a lovat megölte, saját lovát adta alája és három halálos sebből vérezett « . . . quod Petri filii Francisci de Lypthow fidelium serviciorum merita, que idem nobis in diversis expeditionibus et exercitüs . . . inpendit et in prelio contra Bazarad . . . quod dum equus noster sub nos per emulos regni fuisset interfectus, tune ipse Petrus equum suum veluti fidelis famulus sub nos assignavit et ibidem tribus vulneribus lethalibus extitit sancitus . . . » miért is Donch Péternek ezen tetteért a vétel utján szerzett saját birtokából a király engedélyével Komnatnahola nevű lakatlan
erdőrészt adományozta « . . . quandam terram nostram seu silvam Komnathna-hala vocatam de nostra possessione emptitia excissam . . . habitatioribus destitutam regia cum licencia et permissione Petro antedicto . . . dedimus . . . »
Kitűnik ezen eredeti okiratnak keltéből az, hogy Donch zólyomi comesnek Bazarád elleni harcza, a midőn lovát alatta leszurták, 1egkésőbb 1329. év végére esik, s nem azon időre, midőn 1330. év november 9–12-ikéig Károly király és hadserege Bazarád oláh harczosai által majdnem végképen elpusztult. Látjuk ebből azt is, hogy Thurapataky Péter, mint Donch comes udvarnoka, annak személye körül tett szolgálatokat, mert csak igy magyarázható meg, hogy a Bazarád elleni hadjáratban a halálveszélyben levő Donch comest saját harczi paripája felajánlásával megmentette, maga pedig hősi elszántsága következtében halálosan megsebesült; s végre megtudjuk ezen oklevélből azt, hogy a mai Komjáthna község csak az 1330. év után keletkezett s azt Thurapataky Péter népesitette meg; ő vitte oda a községi élet első csiráit az adományozás után, mert az egész adományozott birtok 1330. évben lakatlan, elhagyott erdő volt.
Donch zólyomi comes 1330. évi adományleveléből tudjuk már, hogy a hőslelkű Thurapataky Péter, három halálos sebbel testén, szerencsésen végig harczolta a Bazarád vajda elleni hadjáratot, s hőstettének jutalmát Donch comes adományozása által megkapta. Ezután még hosszu évek során találkozunk nevével az okiratokban. Iacute;gy 1340. évi deczember 6-ikán Visegrádon kelt
1 Thuránszky Zoltán thuriki levéltárában.* s Károly király által kiadott oklevélben Thurapataky Ferencz fia, Péter a saját, Simon fia, Tamás és Tamás fiai, Antal és Marczell nevében kéri Károly királyt IV. László Turapataka birtok iránt kiadott oklevelének átirására és megerősitésére. Turapataky Péter ezen kérelmét a király teljesitette is « . . . quod Petrus filius Francisci nobilis de Turapataka de comitatu Liptoviensi suo et Thome, Marcelli et Antonii fratrum suorum in personis . . . exhibuit nobis litteras privilegiales . . . Ladislai regis . . . flagitando . . . quatenus eadem acceptare . . . et confirmare dignaremur . . . »
A Thurapataky család tovább terjedésének, illetve leszármazásának kimutatására igen fontos okirat az, a melyet a turóczi konvent 1341. évi november 14-ikén adott ki, s a melyben átirja, azon hajadoni negyedre vonatkozó közös megegyezésen alapuló kijelentést, melyet a Thurapataky fiak Mihály liptói alispán és a négy szolgabiró előtt 1341. évi október 7-ikén tettek. Ezen vallomásban egyrészről Thurapataky Tamás fiai, Antal és Marczell, ugyanezen Antalnak fiai Jakab, János és György, az emlitett Marczell fiai Miklós, János és Pál, és Ferencz fiai Péter és Tamás; másrészről János fia Pál, az utóbbiak sógora, illetve Ferencinek veje, kijelentették, hogy különös szeretetből Annus nővérük iránt s nehogy valaha közöttük pörösködés támadhasson, közös megegyezés alapján Annus nővérüknek s általa férjének, Thurapataky Pálnak a László király által adott s elődeiktől öröklött birtokukból természetben adták ki a quartaliciumot, oly kikötés mellett, hogy ha Pál örökösök nélkül halna el, akkor a neki adott negyed visszćsik az adományozók örököseire « . . . quod Anthonio et Marcello filiis Thome, Jacobo, Johanne et Georgio filiis ipsius Anthonii, item Nicolao, Johanne, Paulo et Jacobo filiis didi Marcelli, item Petro et Thoma filiis Francisci ab una; Paulo filio Jan genero ipsorum parte ex altero . . . propositum exstitit, et relatum . . . quod sororis ipsorum Annus nuncupate . . . et per ipsam predicto Paulo marito suor . . . racione quarte filie . . . contulerunt quandam particulam terre de ipsorum possessione . . . »
1 A Magyar Nemz. Múzeum könyvtárában.*
Thurapataky Ferencz egyik fiával, Jánossal, és Marczell fiával, szintén János nevűvel mint királyi emberekül nevezettekkel találkozunk Tamás comes országbirónak 1357. évi június 3-ikán
2 Luby Boldizsár benedekfalvi levéltárában.* Akalichnai Péter fia János határjárási ügyére vonatkozólag Palugyay Boda fia Miklós ellen hozott itéletében: « . . . quod Johannes filius Petri de Akalichna . . . ad nostram accedens presentiam contra Nicolaum filium Boda de Palugya . . . item Johannes filius Francisci de Turapataka vel Johannes filius Marcelli de eadem . . . aliis absentibus homines domini regis . . . »
Az idők folyamán a Thurapatakyak viszonya a szomszéd birtokosokkal úgy látszik nem igen volt barátságos s az ellenségeskedésre, a surlódásokra elszántás, birtokháboritás vagy határsértés adhatott okot, mert Thurapataky Ferencz fia, Péter az 1363. évben határjárást és határigazitást kért, illetőleg határdombok emelését kivánta. Lajos király a kérelmet meghallgatván, ugyanazon év augusztus 18-ikán Lipcsén kelt rendeletével meghagyja a turóczi konventnek, hogy Thurapataky Ferenez fia Péter turapataki birtokán határjárást eszközöljön, a régi határdombok mellett ujakat állittasson, a mások birtokától különitse el, s ha senki sem tiltakozik, adja át a kérelmező Thurapataky Ferencz fia, Péternek « . . . cum . . . Petrus filius Francisci de Thurapataka . . . legitima reambulacione et metarum erectione plurimum indigeret . . . mandamus . . . quatenus ad faciem memorate possessionis Thurapataka . . . accedens reambulent ipsam . . . metas novas iuxta veteres erigendo . . . statuat et relinquat eidem Petro filio Francisci . . . si non fuerit contradictum . . . » A határjárást a konvent ellenmondás és tiltakozás nélkül eszközölte ugyanazon év szeptember 22-ikén s a beigtatásról szóló jelentést szeptember 27-ikén kiadta.
1 Thuránszky Zoltán levéltárában.*
Thurapataky Péter, a vitéz katona, a komjáthnai birtok szerzője nevével az okiratokban többé nem találkozunk, s ezentul mindazon mozzanatok, a melyekről a családot illetőleg tudomást szerezhettünk, leginkább a család további leszármazásának adataira vonatkoznak s szolgálnak okiratos bizonyitékokkal. Az 1386. évből három oklevél áll rendelkezésünkre, a melyekből további ismeretet szerzünk a család további terjedéséről s a Thurapataky név egy változtatásáról, a mely még az 1391. évben is fentartotta magát; ekkor azonban már ingataggá vált, mig nem háromszoros változás után a XV. század folyamán a régi jó magyar Thurapataky név a mai Thuránszky névben állapodott meg.
A szepesi káptalan 1386. évi június 15-ikén kelt okiratában jelentést tesz Mária királynénak, a Jakoro fia Péter és Lubelyei György fia Lászlónak, Lubelyei Philpes Miklós, Bálint és Péter elleni ügyében megejtett vizsgálat eredményéről. Ezen jelentésben mint kijelölt királynői emberek emlittetnek
Turáni Péter fia Pál és
Turáni Tamás fia Bálint.
1 Eredetije a Fejérpataky család levéltárában a Magyar Nemz. Múzeumban.* Azon év június 17-ikén a turóczi konvent jelentésében a most emlitett ügyre vonatkozólag Turáni Pál és Bálint ismét a királynő embereinek iratnak.
2 Ugyanott.* Ez év november 5-ikén Budán kelt és a turóczi konventhez intézett okiratában Mária királyné a többi között mint a királynő embereit sorolja fel Turáni Tamás fiát Andrást, Péter fiát Pált és Tamás fiat Bálintot « . . . quo presente Andreas filius Thome vel Paulus filius Petri, aut Valentinus filius Thome de
Turan aliis obsentibus homo noster . . . »
3 Ugyanott.*
Ime első elváltozása a Thurapataky névnek Thuránira, a mely átváltozás átszármazott magára a birtokra is. Ugyanis 1391. évi szeptember 13-ikán « . . . feria quarta proxima post festum nativitatis beate virginis . . . » Bubek Imre országbiró liptómegyei főispán közgyűlést tartván, Choltoi Egyed fia János mester kérelmére ennek Madachpataka – ma Madocsán – nevű birtokán határjárást eszközöltetett és határdombokat emeltetett. Ezen határjárásra vonatkozó okirat kiadatott ugyanazon év szeptember 22-ikén,
4 Csoma József devecseri levéltárában.* a melyben mint határos és szomszédbirtok Turapataka is felemlittetik, de már nem a régi nevén, hanem
«Turán»-nak irva « . . . que scilicet via predictam possessionem Madachpataka a possessione
«Thurán» nominata separaret . . . » Ezen oklevél még egy családtörténeti adatot szolgáltat nekünk, melynek alapján a Sybor ágán
Luchky nevet viselő Dénes leszármazóinak egyik tagjára ismerünk, s ennek révén a továbbterjedést egészen az 1410. évig követhetjük. Madachháza vagy Madachpataka, Madocsán éjszak felől
«Luchk» – ma Lucski – határával szomszédos lévén, az emlitett határjárási okirat ezen birtokrészt is felemliti, mint olyat, a mely Luchk fia, Poch birtokában van « . . . ubi dicta possessio Madachhaza a possessione Poch filii Luchk separaretur . . . »
5 Ugyanott.*
Az 1391. évi nemesi birtokvizsgálat alkalmával a turapataki birtokra vonatkozó jogukat az ősi birtok első szerzői, Marczell és Sybor utódai közül Thurapataky Péter fia István, Tamás fia Bálint és Antal fia István igazolták, a kik ugyanakkor bemutatták az 1278. és 1340. évi adománylevelüket.
1 Liptói regestr. Magyar Tört. Tár, IV. k.* Azon földrészt illetőleg pedig, de a mely itt is csak mint a Topla határából kihasitott földrészecske van emlitve, az adománylevelet az 1320. évből « . . . super donatione cuiusdam particule terre de terra ville Topla... separate . . . » Sybor fiának Luchkai Dénes fiának, Luchkai Pochnak unokái, István és Jakab gyermekei, még pedig Pál és Simon László fiai, Lukács, György és Bálint, Benedek fiai terjesztették be a birtokvizsgáló közgyűlés elé.
2 Ugyanott.*
Azon fontos okirat, a mely 1401. évi május 21-ikén a szepesi káptalan által kiadatott, s a, boczabányaiaknak a liptóujvári királyi uradalom elleni perében egy erdőrészlet iránt a vizsgálatot és a vallomásokat tartalmazza,
3 Boczabánya levéltárában. Hiteles kápt. másolat 1819. évből.* s melyre már több más liptói család történetének megirásánál hivatkoztunk, itt ismét előnkbe kerül, mert az a Thuránszky család tagjainak terjedésére nézve is tartalmaz adatokat.
Megtudjuk ezen okiratból, hogy akkoriban, a királyi parancs által elrendelt vizsgálatkor, Thuriki András, a királyi itélőszék jegyzője és birája « . . . sedis nostrć iudiciarieratus assessor nobilis Andreas de
Thurik4 Ugyanott.4notarius et sedis nostre assessor . . . » mint királyi ember lett kiküldve a vizsgálathoz. A vizsgálatról szerkesztett káptalani jelentésben a többi kihallgatott tanuk között vallomást tesz Thuránszky István is « . . . ibidem . . . Stephanus Thuranszky... iurati et diligenter examinati fassi fuissent . . . »
5 Ugyanott.* Foltünő e két okiratban, melyek közül a vizsgálatot elrendelő királyi parancs márczius 22-ikén, a szepesi káptalan jelentése pedig május 14-ikén kelt, a Thurapataky névnek kettős alakban történt átváltozása; s mig a királyi parancs «Andreas de
Thurik»-ot ir, a káptalani jelentésben már Stephanus
«Thuránszky»-nak neveztetik.
A családnevek irásában az ingadozás a XV. század folyamán nem sporadikus, de mondhatnák, hogy gyakori jelenség; tapasztaljuk ezt más családok neveinél is, s mig a megállapodás az egyiknél korábban, a másiknál későbben áll be. Iacute;gy van ez a Thuránszky családdal is, a mely, a mint láttuk, 1401-ben hol Thurikinak, hol Thuránszkynak iratik; 1410-ben már
Thurána-vá lesz, a mi nem lehet véletlen hibája az oklevél irójának, de határozott tudatos kifejezés, mert igy irva négy okiratban négyszer fordul elő. Ugyanis 1410-bon Zsigmond király január 13-ikán a Bessenewiek kértére ezeknek Medekuspataka – ma Patak – nevü birtokukba való bevezetéset és beiktatását a turóczi konvent által elrendelve,
1 A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.* mint királyi embert a többi között megnevezi
Thuráni Bálintot és Györgyöt « . . . sin Valentinus aut Georgius de Turan aliis absentibus homo noster . . . » Február 7-ikén ugyancsak a marczellfalvi Bessenyewk Medekuspataka nevű birtokán határjárást és uj határdombok emelését rendelve el a turóczi konventnél, itt ismét Turáni István fiait Bálintot és Györgyöt nevezi királyi emberül a határjárásnál « . . . quo presente Valentinus aut Georgius filiu s Stephani de
Turan . . . »2 Ugyanott.2A turóczi konvent márczius 11-ikén jelenti, hogy a határjárást
Turáni Bálint királyi ember jelénlétében eszközölte;
3 Ugyanott.* s végre ugyanezen év október 29-ikén;
4 Ugyanott.* jelenti hogy Moysházai Mártont a Moysháza – a mai Vitálisfalu birtokba a király rendeletére bevezette; a hivatkozott királyi rendeletben Turáni László – Ladislaus litteratus de Turan mint királyi ember neveztetik meg.
Ugyanazon Turáni Bálint, István fia, ki mint fentebb kimutattuk, a medekuspataki határjárásnál 1410-ban királyi emberül neveztetik, két évvel később, Zsigmond király 1412. évi augusztus 20-ikán kelt beigtató parancsában
5 Ugyanott.* mint
Turánai Bálint királyi ember – «Valentinus de Turnu» – iratik Madach Pál fiainak beigtatásánál, Madach nevű liptómegyei birtokba.
Vidafeldi István fia László, bizonyos vérbeli vagy sógorsági viszonyban állhatott a Thuránszky család tagjaival, minthogy a most emlitett Vidafeldi László azon adománylevelet, melylyel Donch zólyomi comes Komnathna birtokot az 1330. évben vitézsége jutalmául oda ajándékozta, 1434-ben a turóczi konvent által magának átiratni és hitelesen kiadatni kérte s annak hiteles átirását a konvent július 6-ikán
1 Thuránszky Zoltán thuriki levéltárában. Eredeti.* a kérelmező Vidafeldi László részére ki is adta. Sajnos, hogy ezen rokoni összeköttetésre a család levéltára adatokkal nem bir.
Sybor fia Luchkai Dénes ágán a család terjedése az 1391. éven tul Lukács,
örgy és Bálinttal, úgy látszik, teljesen megszűnt, s valószinünek találjuk, hogy ez ágon a most nevezett három testvér utódok nélkül halt el, mert sem ezekről, sem utódaikról a családi levéltár okirataiban semminemű nyomot többé nem találunk. Marczell két fiának, Tamásnak és Simonnak ágán sem terjedt egy századon tul a család tovább, mert az okleveles adatok az 1353. évvel itt is megszűnnek a harmadik nemzedéknél, s csak egyedül Sybor idősebb fiának, Albertnek az ágán terjed tovább a Thuránszky család s virágzik a mai napig is ősi birtokán, a liptómegyei Thurikon. Ezen ágon vezet tovább bennünket Vidafeldi István és nővéreinek, Góth Istvánné Anna és fia Dakaházy Miklósné Dorottyának, Domiánfalvi Nagy Imre fiai, Miklós és György ellen a vidafeldi birtokba való visszahelyezésűk ügyében viselt pere, midőn is a visszahelyezés foganatositásakor, mint kiküldött végrehajtó és átadó Kis Olaszy Péter, Rásztakai Pál és Thuréki Jakab volt jelen; « . . . cum nos una cum Petro de Kis Olaszy homine nostro puta vicecomitis, Paulum de Rsztoka et Jacobum de Thurik ad id duxeramus transmissos . . . » A visszahelyezésről szóló okiratot Marcelfalvi Bessenew Tamás 1352. évi június 28-ikán adja ki; a birtokba visszahelyezés június 24-ikén történt.
2 A Magyar Nemz. Múzeum levéltárában.*
Mátyás király által 1447-ben a turóczi konventhez a Lubellai Péter fiai, János és Mátyás részére Kalenhán és Makathyas birtokrészekbe való bevezetésre vonatkozólag intézett beiktatási parancsba királyi emberekül Thuriki László és Mihály vannak felsorolva.
1 A Fejérpataky család levéltárában.*
A turóczi konvent az 1485. évben egy országbirói itélet következtében Madáchházai András neje, Julianának Hadázházi Kissel István fia Benedek és leánya Anna elleni ügyében Madáchházán – mai Madocsán – birtok-becslés, határjárás és osztály eszközlésére küldetett ki; ezen ténykedés keresztülvitelekor jelen volt Thuráni Ferencz is, a mint ezt az emlitett konvent az 1485. évi deczember 15-ikén foganatositott osztály után deczember 19-ikén kelt jelentésében irja.
2 Bobrovinyiczky László rózsahegyi levélt.* Turáni Ferencznek fiáról, II. Benedekről azon érdekes följegyzést tartalmazza a liptómegyei 1580. évi jegyzőkönyvnek 1-ső lapja, hogy a tarnóczi lakosok beigazolták, hogy Benedek azon évben 109 éves volt « . . . incolć Tarnoczienses recognoverunt Benedictum Thuránszky esse annorum 109 . . . » született tehát az 1471. évben.
Midőn a boczabányaiaknak a Szent-Ivány család elleni birtokháboritási ügyében Mátyás király 1487 márczius 26-ikán kelt parancsával a szepesi káptalannál Boczabánya és Szentivány-Bocza között a határjáróst és uj határdombok emelését elrendeli, ezen rendelet foganatositásáról a káptalan jelenti, hogy az augusztus 6-ikán keresztütvitt határjáráskor a többi nemesek között Thuréki Miklós is jelen volt « . . . qualiter ipsi feria secunda proxima ante festum beatorum Tiburtii et Valeriani martyrum . . . in ibi legitime convocatis . . . Nicolao de Thurik . . . nobilibus . . . stb.» a káptalan jelentése 1487 augusztus 21-ikén kelt.
3 Hiteles kápt. másolatárúban Boczabánya levéltárában.*
Családtörténeti szempontból azon határhoz értünk jelen dolgozatunkban, melyen tul kijelölt feladatunknál fogva nem terjeszkedhetünk, midőn is megvilágitottuk, felderitettük azon legnagyobb részt ismeretlen, részben hibás geneologiai adatokat, melyek a sajtó utján közkézen forognak és tisztán okiratos adatokra támaszkodva, állitásainkat kellőleg megokolva, az előadottak nyomán mellékeljük ide, Marcell és Sybor ivadékainak thuriki Thuránszky családnak
leszármazási kimutatását, nemzedékrendi tábláját.
Nem fejezhetjük be azonban dolgozatunkat a nélkül, hogy ezen mai napig virágzó családot érdeklő, de általános kulturtörténeti szempontból is érdekes esetet köztudomásra ne hozzuk, a mely a Thuránszky családnak komjáthnai községét illeti. Azt kimutattuk ugyanis, hogy Komjáthna község, mint telepitvény, csak az 1330. év után keletkezett, de hogy annak parochiális temploma és plébániája mikor épült, azt határozott évszámmal megjelölni nem vagyunk képesek, minthogy erre adatokat szoros kutatásunk daczára sem találtunk. Annyi azonban bizonyos, hogy a XV. század folyamán temploma már felépült, s mint leányegyház, a likavai vár alatt létező kis-szent-mártoni anyćgyházhoz tartozott, s az 1492. évet megelőzőleg még plébániája nem volt. Helyrajzi fekvése Komjáthna községnek olyan, hogy az Liptómegyéből csak az árvamegyei Dubován át közelithető meg, s a közlekedés felette nehéz, de kivált télviz idején magas fekvése miatt alig érhető el, sőt a XIV. században a folytonos katonai portyázás, kalandozás, rablás miatt veszélylyel is járt. Valószinűleg ezen okok inditották a birtokosokat arra, hogy plébániát épitsenek; mert ezen akadályok miatt a kis-szentmártoni anyaegyház plébánosa gyakran volt akadályozva abban, hogy hiveit lelki táplálékkal ellássa. Mindezen körülmények tekintetbe vételével, 1492-ben Mihály milkoviai püspök, esztergomi érseki vikárius előtt János kis-szent-mártoni plébános, és Olaszi György által a kis-szentmártoni és a leendő komjáthnai plébánosnak egymás közötti viszonya tárgyában az összes komjáthnai birtokos urak között egyezség köttetett. Az erre vonatkozó okiratban
1 Thuránszky Zoltán thuriki levéltárában. Eredeti papiros okirat, nagyon megviselve.* elmondatik, hogy Komnethna a kis-szent-mártoni parochiához tartozott és tartozik, de mert az erdők és hegyek egy nagy mértföld távolságban közbe esnek és akadályozzák a hiveket kivált tél idején, hogy ünnepnapokon és vasárnapokon az anyaegyházba mehessenek a misét hallgatni, s a szentségekben részesülni, s a csecsemők keresztelés nélkül haltak el, csak azért, mert a nagy távolság és a veszélyes utak miatt a plébános oda nem mehetett: ezen okoknál fogva János plébános és a komnethnai nemes urak megegyeztek abban, hogy most és ezentul a Szentlélek tiszteletére emelt komnethnai templomba, de mindig az anyaegyház plébánosának beleegyezésével, papot válaszszanak, a ki alkalmatos legyen a szentségek kiszolgáltatására, azt ott tarthassák és fentarthassák, a ki mindig köteles lesz az anyaegyház plébánosa iránt tisztelettel viseltetni, s ezen felül minden évben
két gömbölyű kenyeret, egy kappant és egy negyedrész forintot adni uj év körül az anyćgyház plébánosának « . . . et in super annuatim semper infra octavas epiphanie domini duos panes circulares et unum caponem nec non quartam partem unius floreni auri dare et solvere debeat et teneatur . . . » minden hagyomány és egyéb jövedelem a komnethnai pap fentartására és használatára ott maradván; ha pedig valamely oknál fogva Komnethnán papot nem tarthatnának és ha az anyćgyház plébánosa szolgálna a templomban, t. i. hetenként egyszer, akkor úgy, mint eddig is, adnak a komnethnai nemes urak évenként két gömbölyü kenyeret, egy kappant és egy nyolczadrész aranyforintot; megjegyezvén, hogy az anyćgyház plébánosa köteleztetik a komnethnai papot a szent folyadékokkal évenkint ellátni.
A thuriki és komjáthnai Thuránszky család, melyet Csergheő érdemes heraldikusunk a Siebmacher-féle heraldikai nagy munkában kihalt családnak jelez,
1 Siebmarcher’s Wappenbuch der Adels v. Ungarn. l. 668.* maiglan is Liptómegyében, az ősi birtokon Thurikon, továbbá Okolicsnán, Zemplén és Heves vármegyékben élő és virágzó családtagokból áll.
Vajjon az Ungmegyében tartózkodó hasonló nevű Thuránszkyak a thuriki törzsből származnak-e, s mikor szakadhattak el onnan, s egyáltalján vérségi rokonok-e, azt meghatározni nincs módunkban. Azon körülmény azonban, a mire már Csergheő is figyelmeztetett, hogy a két család azonos neve miatt össze nem téveszthető, hogy az ungi Thuránszkyak I. Lipót királytól kaptak czimerlevelet és nemességet,
2 Ugyanott.*
mig ellenben a thuriki Thuránszkyak mint donatariusok már a XIII. század második felében az országos nemesek közé soroltattak, s az unghiak az armális czimerképét használták; a thurékiak pedig az ungiak armálisát sokkal megelőző időben a mellékelt rajz szerinti czimert viselték és viselik mai napig is; azon következtetésre vezet, hogy a két azonos hangzásu nevet viselő család egymással eredetükre nézve semmi vérbeli rokonságban nem áll.
![images/1899-00xw88.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw88.jpg)
A thuriki és komjáthnai Thuránszkyak által használt czimerképet a szaklapokban sehol sem találván sem rajzban, sem leirásban, az az érdeklődő szakközönség előtt idáig ismeretlenül maradt, s azt most a XVI., XVII. és XVIII. századból eredő gyürüpecsétek és pecsétnyomók után a mellékelt rajzban1 A pecsétgyürü és nyomó Thuránszky Kálmán tulajdonában Thurikon.* és leirásban ismertetjük meg; sajnos azonban, hogy sem a paizs, sem a czimerképek, sem az orrjegy neveit meghatározni nem tudjuk. Leirása: félnegyedes paizs 1. merejében hétszer vágott pólya; a 2-idban oroszlán; a 3-ikban ágon álló, csőrében gyürüt tartó madár; a 4-ikben hármas halmon koronában álló kettős kereszt; oromdisz: a harmadik czimerkép. Thuránszky Kálmán ur közlése szerint a thuriki czimer az oroszlán, ez volna tehát a régebbi mester alak; a komjáthnai pedig a gyürüt csőrében tartó madár (sólyom?), ez az ujabbi czimerkép és ezt a motivumot, mit a 2-ik ábra mutatja, egymagában is csakugyan használták. A családi czimer e változata: paizsmezőben ágon álló, csőrében gyürüt tartó madár; oromdisz ugyanaz.
A thuriki és komjáthnai Thuránszky család leszármazási rende 1240–1526.
N. I. Marczell 1240 Sybor 1240 I. Tamás 1278 I. Simon 1278 Albert 1278 Dénes 1278 (de Luchk) 1287 Domen 1319 Antal 1319 II. Marczel 1319 II. Tamás 1281 I. Ferencz 1295 körül Poch de Luchk 1320 II. István 1341 II. Jakab 1341 I. János 1341 Pál 1341 I. György 1341 Péter 1319 II. Ferencz 1353 III. Tamás 1319 II. János 1353 Annus 1319 (Turapataki Géza neje) I. Miklós 1341 III. János 1353 I. Pál 1341 III. Jakab 1341 III. István 1391 II. Pál 1386 I. Bálint 1386 I. András 1386 I. István 1320 I. Jakab 1320 III. György 1410 III. Bálint 1410 II. András 1401 II. László 1410 Erzsébet 1426 (Ország László neje) I. László 1350 I. Benedek 1350 IV. Jakab 1436 III. László 1477 Mihály 1477 III. Pál 1391 II. Simon 1391 III. Ferencz 1485 II. Benedek (1471–1580 109 éves) II. Miklós 1487 Lukács 1391 II. György 1391 II. Bálint 1391![images/1899-00xw89.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw89.jpg)
MAJLÁTH BÉLA.
A DRÁVECZI ÉS VINNAI DRAVECZKY CSALÁD.
(Első közlemény.)
Csehországi eredetű család, mely magyar nemességet a XVI. század első felében szerzett és Szepesmegyében telepedett meg. Cseh nemessége ősrégi, hol is Skop vagy Thluk nevet viselt. E részben a bizonyitékok szigorubb boncolását mellőzve, csak egyszerűen felsoroljuk azokat az adatokat, a mikről Bihar vármegyének Várad-Olasziban 1758. évi május 8-ikán tartott közgyűléséből Dráveczi Draveczky László császári ezredes részére kiadott tanusitása szól. E szerint a nevezett Draveczky László ezredes családjának eredetét illetően a megye közönsége elé hét darab eredeti oklevelet terjesztvén, kérte azoknak átiratását. Bemutat azonkivül régi nyomtatványokat is, mik a
Skop vagy Thluk család egyes tagjairól adatokat tartalmaznak. A vármegye ezeket aláirta, hiteles alakban kiadta. Mindez egy u. n.
család-könyvbe belefoglalva, beleirva, jelenleg is meg van a család kezénél s azt utóbb és pedig 1791. év május 10-ikén Gálos-Petriben Biharmegyének táblabirója Darvay Károly is hitelesitette. E könyvben a leszármazás egy régi cseh nyelvű leszármazási tábla adataival is van bizonyitva; felöleli továbbá a «familić antiquć Genealogia Bohemica» stb. czimü könyv 1-ső és 2-ik lapjainak; valamint Sinapius János «Schlesische kuriositäten» stb. czimü műve
1 A könyv teljes czime: «Schlesische Curiositäten, Erster Vorstellung darinnen die ansenlicheren Geschlechter des schlesischen Adels, mit Erzählung des Ursprungs, der Wappen, Genealogien des qualificierten Caveliere, der Stammhäuser und Güter beschrieben.»* 101–104. lapjainak tartalmát. Ezek az adatok a következőket tárják elénk:
Első ős gyanánt Skopek János jelentkezik 1077-ben, ki hűségeért László királytól
Szigovitz várát és uradalmát nyerte adományul. Fiai voltak: Zsigmond és Menyhért. E két fia által virágzott a család a cseh királyságban egész 1240-ig, midőn is a tatár dulás következtében ez időtájban ott elenyészett és csakis két szerzetes ifju maradt életben a családból; egyik a Domokos-, másik a Ferenczrendiek kebelében. Hogy a család ki ne veszszen, e két barát felsőbb engedélylyel világiasittatott (seculares facti) s igy jeles férfiakat nemzettek tovább.
Utódjaik közül legelébb találkozunk 1334-ben
Skop Jánossal, a ki Henrik vratislavi és glatzi fejedelem vitéze volt. Ennek fia Skop
Bogislaus 1390 körül Magyarországba jött Zsigmond király udvarába, itt jeles lovaskapitány volt s midőn a király Siklós várában fogolyként zárva volt, a királyt ő szabaditotta (!?) ki a várból s a fogságból s aztán megint Prágába tért vissza. Hüségeért a király
Bellohrad várát (Prága, máskép Vhradskim poveti megyében) ajándékozta neki és mágnás czimmel (titulo magnatis) diszesitette fel s egyszersmind Prága várának parancsnokává nevezte őt ki. Ennek emlékét
a prágai várpalotában czimerével együtt négyszögletes márványlap tünteti fel.
Három fia maradt: Kristóf, Szaniszló és Henrik.
Kristóf Sinapius János érintett könyve szerint 1466-ban Vratislav város ezredese, kiváló hős katona volt.
Szaniszló a tescheni herczeg szolgálatába lépett s ennek kapitányává lett. A herczegtől nyerte Taschanovitze, Felső- és Alsó-Domaslovitz, Tranovitz és Guvinyik falvakat adományba s ily módon Sziléziában telepedett le, Skop neve mellé a
Tluk melléknevet vevén fel. E névfelvételt a herczeg jóváhagyta, mert sokat vándorolt (idegenben járt), mi a cseh nyelvű bizonyitványban: „te se mnoho po swetye Tlukl» közmondással van megokolva. Utódjai aztán a
Tluk, másként
Thluk melléknevet meg is tartották.
A harmadik fiut:
Henriket, Magyarország szolgálatában találjuk, állitólag Eger városának kapitánya volt Mátyás király alatt, miről tanuskodnék egy általa Eger várából, 1473-ban Bolyk János, Tamás és özvegy Bolyk Lászlónéhoz három jobbágy szabad költözködése ügyében irott levele.
1 Az okmány szerint: «Nobilibus Thomć, Joanni, Elenć condam Ladislai relictć de Bolyk, amicis nostris honorandis czimezve.*
Eddig a család középkori történetéről fenmaradt hagyomány adatai.
Szaniszló utódjairól már teljes hitelű okirat alapján szólhatunk. Ugyanis ennek dédunokája,
Boldizsár vagy Baltzer, Teschen tartományból, a hol lakott, kiköltözködni óhajtván, a tescheni
herczegség rendei által 1648. évi nagyböjt első vasárnapján kiállitott okirattal igazoltatta ősi nemesi származását, s pedig úgy apai, valamint anyai ágról való nemesi eredetét. Tizenhat főnemes írta alá és az okiratról lefüggő 16 gyürüs pecsétjük bizonyitja emez ős-fa hitelét. Eme hártyára irt oklevél jelenleg is eredetiben a család birtokában van, Gálos-Petriben, özv. Draveczky Gyulámé urnő kezeinél. A cseh nyelven irt okmány közepén a
Thluk család czimere színeiben festve látható, mely teljesen azonos az ös Draveczky czimerrel. E közép – családi – czimert körülövezi jobbról négy és balról is négy festett czimer, mely a bizonyitó Thluk Boldizsár
nöi águ őseit, anyától ősanyáig négy ízen keresztül
mind a két szülő után, ezek czimereivel tünteti fel. Tartalma szerint Thluk Szaniszlónak fia:
János volt, a kitől ismét két fiu:
Zsigmond és Menyhért származott.
Zsigmondnak
László fia volt, kinek fiai László és a már emlitett Boldizsár.
Boldizsár neve cseh nyelven az okiratatban «Waczlav Bolczer Tluk, y Tossynovitz ana Sivobodnym dworze w Tossynoviczych»-nek iratik. Az oklevél szerint Boldizsár
anyja volt: Prakszicska Zasztriczy Borbála, anyjának anyja (nagyanyja): Obrszliczka i Lipaltovitz Anna, nagyanyjának anyja (dédanyja): Eliska Zerotinszka y Zerotina, dédanyjának anyja (ősanyja): Anna Hangwvitzovna y Biskupitz.
Apai ágon:Apjának anyja (nagyanyja): Marusse Rayska y Rayska a na Tossynovitzegh.
Nagyanyjának anyja (dédanyja): Anna Skiryssvoska y Krezeczkovitz.
Dédanyjának anyja (ősanyja): Lesska Brodeiszka y Brodu.
Ősanyjának anyja (déd-ősanyja): Anna Osinszka y Osyny.
Ez oklevelet a Teschenből Magyarországba költöző Thluk Boldizsár felmutatta és kihirdettette Lőcse sz. k. városában Szeges vármegyének 1648. évben tartott közgyűlésén, miként az reávezetve szemlélhető, Görgey Ezechiel Szeges vármegye hit. jegyzője által aláirva.
Boldizsár utódjairól nincs semmi adatunk. Valószinűleg gyermekek nélkül halt el; – s e szerint a Szaniszlófi
Jánosnak második fia
Menyhértre s ennek utódjára kell visszatérnünk, itt kezdődvén tulajdonképem a Thluk családnak
magyarországi szereplése s a
Draveczky család névfölvétele mellett magyar nemesi mivolta.
Menyhért császári német kapitány volt s ily minőségben a hadakkal Magyarországba rendeltetett és pedig Szepesmegyébe. Itt 1542-ben zálogba vette néhai Laskó Jeromos özvegyétől, Kuroswyenky (?) Annától, annak
Darócz vagy Dravecz helységben fekvő összes birtokát, miként azt a nevezett özvegy urnő a szepesi káptalan előtt ez évben bevallotta, hogy t. i. fia Albert és leánya Borbála terheit is felvéve, zálogba adta a nevezett egész birtokát nemzetes Thluk Menyhértnek s mindkét nemű leszármazottjainak – a kiváltásig – négyszáz arany forintért és ötszáz forintért magyar pénzben, mely összeget ő már valóságosan fel is vevén, Tluk Menyhért az ingatlant birtokába vette.
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1762. Nro. 38.*
E birtokra Menyhért királyi megerősitést kért s I. Ferdinánd hivének katonai érdemei és hűsége által indittatva, 1543-ban nemcsak ezen
Dravecz nevü helységet, hanem még a szepesmegyei Kriegh, Kaczving és Rokus helységeket is adományozta neki, mely birtokokba Thluk Menyhért, s pedig Draveczba 1543. év május 18-dikán, a szepesi káptalan által ünnepélyesen beiktattatott, ennek senki ellent nem mondván.
2 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1193. Nro. 19. 20. 21. és 33. És a családnak az iktató levél hiteles kiadványa. Továbbá: Orsz. ltár, A. N. R. Fasc. 1247. Nro. 25.* Ettől fogva Menyhért elhagyva a Thluk nevet, magát
Draveczkynek kezdte irni, noha még fiai, sőt utódai is felváltva Thluk és Draveczkynek neveztettek egész a XVII. század végeig. Feleségétől, Vilcsek, máskép Veleskovna Eufrozinától János, Gáspár, András és Boldizsár nevü fiai és Margit úgy Zsófia leányai születtek. Közölök
János Szepes várnak provizora volt. Igyekezett
Dráveczböl magának és családjának a még hiányzó részeket is megszerezni. Dravecz, máskép Daróci helységet ugyanis még Zsigmond király 1398-ban az ispotályos keresztesek konventjének (domus hospitalis ordinis cruciferorum sancti Antonii de Dravecz) adományozta volt.
3 Orsz. ltár, Dl. 24926.* Idővel azonban a keresztesek idegeneknek elzálogositották e birtokból
a legnagyobb részt s igy a birtok régtől fogva már másoknak kezén volt.
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 918. Nr. 42.* Nyilván igy került az Laskó Jeromoshoz is, a kitől, mint fentebb érintők, Tluk
Menyhért ezt a nagy részt megszerezte. János ur, tehát a szepesi kamara jelentése szerint 1509-ben Dravecz helységért a kamarának 1050 frtot fizetett le, hogy jogát mind erősebbé tegye. Felemliti ezt az 1000 arany forintnyi fizetést az a perirat is, melyet Kozárdy Borbála, Lökös Mihály özvegye inditott 1575-ben nagyságos Thurzó Szaniszló és Szepes vár provizora s várnagya ellen nagyobb hatalmaskodás czimén, s mely itéletileg esküvel döntetett el. Ebben Jánosunk nobilis Joannes Draveczky aliter Thluk-nak, máshelyt ismét nobilis Joannes Thluk de Dravecz-névvel és Szepes vár provisorának iratik, mag a vár castellanusaként nemes Draveczky
György emlittetik. Kitűnik a perből az is, hogy Draveczky Jánosnak már 1569-ben Draveczen háza is volt.
2 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1009. Nr.o. 17.* 1575-ben még egy más oklevélben is mint Szepes vár provizora szerepel,
3 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 21. Nro. 41.* de már 1580. évi július 15-ikén, midőn Seymeldorfi Feygel Jánostól ennek bethlehemfalvi kúriáját 300 magyar forintért zálog czimén megszerzi, csak egyszerüen mint egregius Joannes Draveczky aratik az oklevélben, ekkor tehát már nem volt hivatalban.
4 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 995. Nro. 21.* Fiu maradéka felől nincs adatunk, csak két leányt, hagyott maga után, Zsófiát és Annát, a kiknek részére a bethlehemfalvi birtok és a thrumfalva-pusztai birtokrész felől a szepesi káptalan 1599-ben tanusitványt állatott ki.
5 Szepesi kápt. ltár. Fasc. 4. sub U. decem Lanceatorum. Nro. 1.*
Menyhért legifjabb fia,
Boldizsár, még serdületlen korában árvaságra jutott. Irdes anyja, Vilczek Fruzsina ujra férjhez ment Bischof Boldizsárhoz, a ki mostoha létére is mint apa gondoskodott a kis fin felöl, kiváló nevelésben részesitette, latin, olasz, német, magyar és lengyel nyelvekre kitanittatta. A kiképzett fin azután császári vasas-lovas ezredbeli hadbiztossá lett; utóbb pedig Lengyelországba küldetett követségbe; ott azonban megbetegülvén, hazatért s itthon 1593 szeptember 5-ikén meghalt s eltemettetett Kríegh helység templomába. Felesége Sváby Anna volt, kitől gyermeke nem maradt.
1 Emez életrajza a krighi templomban neje Sváby Anna által emelt s mai napig épen meglévő márvány siremlékén irva olvasható.*
Menyhértnek már csak három fia volt életben, – a fentebb tárgyalt János, úgy Gáspár és András, – midőn ezek Rudolf királytól birtokaikra uj adományt kértek. Rudolf 1595. évi július 22-én Himmelreich Tiborcz ellenjegyzése mellett, ehhez képest uj
adomány czimén nekik és mindkét nemű leszármazottjaiknak adományozza a szepesmegyei Kriegh, Haczvingh és Rokus helységekben már általuk és nemzőik által is békésen birt birtokrészeket és Krieghen egy egész nemesi kúriát. Ebben az adományosok: Tluk de dicta Teschinovitze alias Draveczky nevet viselnek és atyjuk mint egregius condam Melchior Tluk de dicta Teschinovitze alias Draveczky, emlittetik fel.
2 A hitelesitett «család-könyv»-be tartalmilag beirva.*
Menyhértnek
András fiáról egyéb adat nem ismeretes, utódjai nem maradtak. Hogy két leánya is volt még Menyhértnek, fentebb jeleztük már. Ez állításunkat a következő adatokkal támogatjuk: 1602-ben néhai Thluk Boldizsár özvegye Sváby Anna és Draveczky alias Tluk Sámuel a szepesi káptalan előtt egybehangzóan kijelentik, hogy idősb Okolicsnai Okolicsányi Jánost vérrokonuknak elismerik, mint a kinek a Dravecz, Kriegh és Kaczvinkel nevű helységekben fekvő birtokokban örökségi joga van anyai részről.
3 Szepesi kápt. ltára, Fasc. 7. Scrinio 9.* 1656-ban.pedig Okolicsányi János és László (id. János fiai), Okolicsányi Péter éa István (Okolicsányi Mihály fiai) kijelentik, hogy az ő nagyanyjuk néhai
Draveczky Zsófia volt, s ez alapon nekik örökségi joguk van a Draveczky birtokokhoz, a melyeket most Draveczky Gáspár tart birtokában. Hasonlóképen külön iratban jelenti ki Szentmiklósi Pongrácz János Andrásfalván 1656 évi márczius 16-ikán. kelt magyar levelében: «hogy mivel ő egy ág és atyafi a Draveczky famíliában, az ő öreganyja
Draveczky Margith után őt is illeti rész a Draveczky jószágban» s hogy eddig nem vette igénybe, oka
az, hogy Draveczky Gáspar
bátyjaurát ezideig soha meg nem kereste ez érdemben, de most kivánja a részét, s e végből a törvényes lépések megtételére meghatalmazta Okolicsányi István és Szentivány Kristóf urakat.
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 918. Nro. 44.* Ezekből pedig világos, hogy mivel már 1602-ben id. Okolicsányi János anyja Draveczky Zsófia jogán keresi örökségét Draveczből, anyjának tehát már a XVI. század közepe táján kellett élnie, a mikor
pedig egyedül csak is Thluk Menyhért szerzett adományt Draveczre, más Thluk vagy Draveczky e helységre joggal nem is birt; minthogy továbbá
1656-ban a már 1602-ben vérrokonnak elismert id. Okolicsányi Jánosnak a fiai: János és László
nagyanyjuknak nevezik Draveczky Zsófiát, a ki után Draveczre igényt tartanak, kétségtelen, hogy Zsófia nem lehetett más Draveczkynek a leánya, mint csakis a Thluk Menyhérté. Teljesen hasonló körülmények forognak fenn Draveczky Margitnál, a ki Szentmiklósi Pongrácz Mihály felesége volt s a kit Pongrácz János is 1656-ban
a nagyanyjaként nevezett meg.
2 Nagy Iván, Magyarorsz. családai. IX. k., 420. l.* Ez is Thluk Menyhértnek a leánya volt kétségtelenül. Jóllehet tehát a közlőtt oklevelekben az atya neve felemlitve nincs is, mégis a fentebb jelzett adatok nyomán minden más föltevés kizártnak jelentkezik. Az eme oklevelekben előforduló Draveczky Sámuel és Gáspár testvérek és Menyhértnek az
unokái voltak, miként arra az alábbiakban reá fogunk térni.
Menyhértnek második fia
I. Gáspárnak a vonalán származott le a Draveczkyek máig élő családja; a többi fiu ága – mint láttuk – mihamar kihalván.
E Gáspárnak Darahi Darahy Anna feleségétől
három fia született, u. m. II. Gáspár, III. János, és I. Sámuel s egy leánya Zsófia, a ki Záborszky Gábornak, majd másodszor Péchy Zsigmondnak volt a felesége.
3 Egri kápt. ltára, Proth. sub Lit. A. H. Nro. 768. Anno 1675.* Sem a nőtlenül maradt János, sem Sámuel, ki Érmindszenti Párvay Annát vette magának feleségül, utódokkal nem birtak. Sámuellel már fentebb, az 1602. évben találkoztunk, midőn Okolicsányi Jánost rokonának elismerte; egyébként ő Szepesmegye alispánja volt 1628-–1631 között.
II. Gáspár, kinek felesége Berzeviczy Anna volt, nevezett feleségével együtt 1633-ban a Czékus családdal, Csetnek és Tapolcza helységekben levő földekre nézve 700 forint vételárban a szepesi káptalan előtt adás-vétel ügyletet kötött.
1 Szepesi kápt. ltára, Fasc. 4. sub Q. Nro. 10.* Fentebb jeleztük, hogy Darócz vagy Dravecz helység régen az ispotályos keresztesek konventjének birtokában volt Zsigmond király adományából. Eddig a Draveczky család békésen birta a megszerzett birtokot, Gáspár uramnak jutott azonban ki az a kellemetlenség, hogy a már őstül öröklött birtokában elkezdték háborgatni. 1656-ban a kincstár pört inditott a Draveczky család ellen, Dravecz vagy Darócz helységnek a korona részére leendő visszabocsátása iránt.
2 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 918. Nro. 42.*
Úgy ő, mint sógora Záborszky Gábor, Draveczky Zsófia férje, megpereltettek. A szepesi kamara megindittotta a vizsgálatot, megállapitotta, hogy a keresetnek zálogbaadása révén keresték meg a birtokot a Draveczkyek, s hogy ily alapon bírja a helység nagy részét Thluk alias Draveczky Gáspár; de birnak még rajta kivül ép ily jogalapon felső-szalóki Kissevitz Horváth László, Petróczy János, Baán Mihály, Záborszky Gábor, továbbá Zsuzsánna asszony Berzeviczy Sámuelnek, Bobroviczy Ilona Thluk Györgynek, alias Draveczkynek, Tőke Anna Budaházy Jánosnak, most Zavar Lászlónak, Baán Anna Kubinyi Jánosnak özvegyei, végül másik Baán Anna Görgey János felesége is.
3 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 918. Nro. 42. és 45.* Görgey János is perbe vonatott s megkiséreltetett, hogy az annak idejében fizetett zálog és felfizetési sommák hivatalos uton a családnak visszaszolgáltassanak. Erről a jogcselekményről tesznek jelentést a szepesi kamarához 1656. évi április 10-ikén Kassán kelt levelükben Megyery György kamarai titkár, s a királyi ügyek aligazgatója és Danecz Görgey késmárki harminczados, előadván, hogy a fiskusnak Thluk alias Draveczky Gáspár és György János Szepes vármegye táblabirái ellen inditott processus judicialisában, mint kiküldöttek meg is jelentek Draveczen, a helyszinén, azon évi márczius 20-ikán, és itt a Thluk Gáspár őse, Thluk Menyhért mint első
szerző által tett inscriptionális összegeket vissza akarták fizetni Tluk Gáspárnak, őt ez összegekkel ünnepélyesen megkinálván; ezt azonban Thluk alias Draveczky Gáspár ur el nem fogadta, hanem meztelen kardot rántva, ellenállt a fizetés teljesitésének, s igy ezt a jogcselekményt erőszakosan megakadályozta.
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1247. Nro. 25.* Ugy tetszik, hasznára is szolgált, hogy nem engedte jogát, mert a per abban maradt s ezután már nyugodtan ülhetett tovább is szép birtokán. Házasságából három fiu származott: János, Sámuel és Zsigmond és egy leány, Mária, a kit nemes Popszt Frigyes vett feleségül. János utódok nélkül maradt.
Ez időtájt nagy hirnévre tett szert bizonyos Skop Zsigmond generális, kiről Barlei Gáspár «Brasiliannische Geschichten. Anno 1647» czimü munkájában azt irja, hogy ez I. Móricz orániai herczeg braziliai hadjárataiban a fővezér volt s mint ilyen, az ottani spanyolokon győzedelmeskedvén, egy városnak – várnak – alapitója is volt 1643-ben. A Draveczky csatád hagyománya szerint ez a Skop Zsigmond Gáspárnak a harmadik fia, Draveczky Zsigmond lett volna, csakhogy mert Barlei nem ismerte a családra vonatkozó magyarországi adatokat, azért nevezi öt csak
Skop néven. E hagyomány támogatására azonban semmi bizonyitó adat nincs, ellenben a fenmaradt oklevelek azt inkább megczáfolják. Ugyanis az adatok szerint Draveczky Gáspárnak és neje Berzeviczy Annának fia, Zsigmond, állandóan Szepesmegyében lakó békés uri ember volt, csendesen gazdálkodott, gyermekeket nevelt s itt-ott egy-egy kis birtokocskát aquiált magának s családjának. 1707-ben tesz végrendeletet is, mely datum a Skop Zsigmond generális 1634. évbeli győzedelmétől számitva is már 73 évet tett ki. A generalissimus meséje tehát bővebb czáfolatra nem is szorul.
Zsigmond ur felől csak azt találjuk az oklevelekben feljegyezve, hogy feleségül birta nemes Mész Tóbiásnak és nemes Popszt Zsuzsánnának leányát,
Márnát. Anyósa, mint akkor már másodszor özvegy Kassai Nagy Istvánné, 1687 május 28-ikán eladja neki Zemplén megyében fekvő erdőbényei házát és tartozékait, valamint három darab szőllejét örökben, 1110 m. forintért.
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1796. Nro. 4.* Az eladást s a pénzfölvételt Popszt Zsuzsánna, özvegy Nagyné, 1691 augusztus 11-ikén külön okiratban a szepesi káptalan előtt is elismeri.
2 Ugyanott, Fasc. 1796. Nro. 4.* Megvette ugyancsak még 1687-ben, nejével, Mész Máriával együtt a sógora, Popszt Frigyes, illetve ennek szülei erdőbényei birtokát, miről ifj. Popszt Frigyes és neje Draveczky Mária, Zsigmond és testvére, 1691-ben bevallást is tesznek a szepesi káptalan előtt, kijelentvén Popszt Frigyes, hogy a szülei Popszt Frigyes és Spes Margit által történt eladáshoz hozzájárulnak, azt helybenhagyják s maguk is még ez eladás fejében 600 tallért kaptak Draveczky Zsigmondtól.
3 Országos ltár, N. R. A. Fasc. 1796. Nro. 4.*
Erdő-Bénye város birója ünnepélyes alaku okiratban tanusitja is már 1691 november 1-én, hogy Szepesmegyében lakó nemes Draveczky Zsigmond s neje nemes Mész Mária asszony a kérdéses tényei javakat birtokukba vették.
4 Ugyanott, Fasc. 1796. Nro. 6.*
1694-ben azonban már protestálni volt kénytelen Zsigmond ur nejével együtt a káptalan előtt azért, hogy édes testvére, Mária, akkor már Popszt Frigyes özvegye, őt erdőbényei békés birtokában zavarja.
5 Ugyanott, Fasc. 1796. Nro. 8.* Úgy tetszik, lakását nem is tette át Zemplénbe, hanem maradt továbbra is Draveczen; mert végrendeletét is 1707 márczius 10-én Draveczen készitette el.
Ebben elmondja, hogy édes atyja Draveczky Gáspár, anyja pedig Berzeviczy Anna volt; első feleségével, Mladosevits Horváth Annával csak öt esztendeig élt együtt, a kitől neki csakis Zsigmond fia született, ennek hagyja Vitkovszka nevű jobbágyságnak a felét, melyet 900 forinton szerzett, másik felét pedig Imre és György fiainak, kik már második nejétől, Mész Máriától valók. Rendelkezik a Roskoványi Sándor és ennek felesége Draveczky Erzsébet után maradt Borticzáról, a krighi, erdőbényei birtokairól s mogyorósi szőllejéről, felosztván ezeket három fia és három leánya között. Leányai közül
Mária Szilassy Györgynek,
Klára Korponay Gábornak és
Zsuzsánna Görgey Ádámnak voltak hitvestársaik. Szepesmegyei javait, igy draveczi birtokát is azonban csak a fiukra
hagyta. A végrendeletet aláirt tanuk közt van egy Draveczky Ferencz is, a ki nyilván a Krieghben lakozó Sámuel fia lehetett.
1 Országos. ltár, N. R. A. Fasc. 1796. Nro. 11.*
Gyermekei felől még azt olvassuk, hogy Zsigmond 1708 július 1-én sógorától, Korponay Gábor harminczadostól 1000 frtot vett fel kölcsön, lekötvén ezért neki draveczi birtokrészét és mogyoróssi szőllejét,
2 Ugyanott, Fasc. 1796. Nro. 12.* Zsuzsánna pedig férjével, Görgey Ádámmal – 1718 július 19-ikén Ó-Faluban kelt levelükben – sógoruknak, Korponay Gábor ófalusi harminczadosnak 1200 m. forintban átengedett erdőbényei szőllejöket, házukat, földjeiket azzal a kijelentéssel, hogy a kölcsönösszeget a jövő 1719. évben megfizetendik. Azt mondják ebben az iratban, hogy kérhettek volna az ingatlanokért 2000 m. forintot is, «de minthogy az előtt való esztendőkben a fákat a hidegh meghvette, úgy az szőlők tőkéiben is maid harmadát az egész Hegyalján elrontotta, a ház az háboru idő miatt, melyben a szürettünk is oda veszett» – elpusztult, azért annyival is beérik.
3 Ugyanott, Fasc. 1796. Nro. 23.* De bizony nem tudták már e javaikat visszaszerezni a terminusra, mivel évek mulva, 1727 február 19-ikén megint 120 m. forintot vesznek fel eme átadott javak egyik részére, az u. n. «mogyorósi» szőllőre Korponaytól és pedig nemcsak Zsuzsánna, hanem két fitestvére, Imre és György is. Mindkét Draveczky-fi aláirása mellett ott látható gyűrűs pecsétjük is; egyforma czimer van ezekben, ámde teljesen elütő a Draveczkyek ősi czimerétől. A négyelt paizsban ugyanis a bal-felső és a jobb-alsó osztályban egy-egy rózsa van, a két szemközti osztályban ugyancsak valami alak, a mi azonban a tökéletlen lenyomatnál fogva ki nem vehető. Sisak-oromdiszként két sasszárny terjeszkedik. Mindkét oldalon takarók.
4 Ugyanott, Fasc. 1796. Nro. 27.*
Gáspár második fia,
Sámuel lőcsei kapitány volt, s mint ilyen, Bocskay ellen 1605-ben vitézül védte a várost s a támadókat szétkergette. Nejétől, Bárczay Annától hat gyermeke született, u. m.: V. János, I. Imre, III. László, III. Gáspár, Anna, Székely Lászlóné és Mária, Roth Jánosné, miként erről egy 1714. év január 25-én kelt magyar nyelvű osztály-levél tanuskodik.
Sámuel urnak egy levelén jól megtartott gyűrűs pecsétjéből látjuk, hogy a család Magyarországban is azt a czimert használta, melyet Skop Boldizsár 1648-ban, mint a nemzetség ősi cseh czimerét, Szepesmegye előtt bebizonyitott. Az ősi czimer leirását alább közlendjük. E levélben, mely Berzeviczén 1688. évi márczius hó 14-én kelt, úgy Sámuel ur, valamint rokona Berzeviczy Ferencz azt tanusitják, hogy ők Berzeviczy Miklós öcscsüket maradékaik részéről is meghatalmazzák és biztositják, hogy a mit végezni fog az eperjesi Tót-utczában levő házuk iránt, azt elfogadják. Mint tanu Dessewffy Sándor van aláirva.
1 Országos ltár, N. R. A. Fasc. 1390. Nro. 35.*
Sámuel ur nyilván igen magas kort ért el, mert már 1688-iki levele kelte idejében is biztosan 100 esztendő nyomta vállait. Gyermekei közül János és Gáspár magukat Kriegh és Kaczvinkel helységbeni birtokaikban ujabb beiktatás által igyekeztek biztositani; ennek a beiktatásnak azonban, mely 1696-ban történt, a Dubraviczky familia a szepesi káptalan előtt ellenmondott.
2 Szepesi kápt. ltára, Fasc. 3. sub M. Nro. 18.*
Ezt megelőzvén, még 1669-ben tanusitást vett Gáspár a szepesi káptalantól a krieghi erdők és rétekre vonatkozóan azok birtoklása felöl.
3 U. ott, Fasc. 8. sub V. Nro. 14.*
V. János Zemplénmegyében lakott, mint a vármegye esküdtje és itt Varannón Pászti József zemplénmegyei esküdt uramnak 1719 augusztus 10-ikén 5 frtban egy darab kert-földet zálogba vetett.
4 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1396. Nro. 31.* Utódjai nem maradtak.
I. Imrének, a második fiunak lakását Krieghben találjuk, hol megnősülvén, két leányt nemzett. Egyik, kinek a nevét nem ismerjük, Dobai Dobay András hitvese lőn, a másik pedig Erzsébet, kétszer ment férjhez. Először Szathmári Várady Donáthoz, másodszor pedig Görgői Görgey Mártonhoz. Úgy látszik azonban nyomasztó anyagi helyzettel küzködött egy időben, mert maga mondja egy levelében, hogy «Én Draveczki Erzsók az én szükségemben megh
zálogositattam Pászti József uramnak egy darab kert-földet 3 fl. ung., felső szomszédja e földnek Draveczki János, alsó szomszédja Draveczki Mihály. Datum Varanno 1709. Junius 26-án.»
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1396 Nro. 30.* E levelet Draveczki János előttemezte, ki Erzsébetnek nagybátyja volt s mint fentebb már érintők, egy évvel később épen ő is hasonló zálogositással élt. Draveczky Mihály felől semmi más adatunk sincs, s nem is ismeretes előttünk, hogy ki volt az apja.
Imrének, úgy tetszik, csak az érintett két háza volt, s róla még annyit emlithetünk fel, hogy némi birtokrésze volt még Bethlenfalván is, mit azonban Görgey Miklósnak végrehajtási költségek Fejében volt kénytelen átengedni.
2 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 943. Nro. 60.* 1730-ban Draveczról keltezve előttemezi Makay Istvánnak egy kötelezőjét.
3 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1796. Nro. 31.* Él még 1735-ben is, midőn is őt Mattyasovszky Sára egy bizonyos ügyében meghatalmazta.
4 Egri kápt. ltára, G. G. kv. 120.*
A Sámuel harmadik fiának,
Lászlónak kellett lenni nyilván annak a nemes Thluk Lászlónak (a családnév még ekkor is felváltva Thluknak is iratott), a ki Szepes vármegyének 1663. évi jíilius 12-én tartott közgyülésén felmutatta a fent ismertetett Thluk Boldizsár-féle czimeres ős-fát s kérte, hogy őt eme czimeres nemesség-bizonyitás alapján igazolják a megyében nemesnek. A vármegye őt ez oklevél alapján a megye valódi és kétségtelen nemesei sorába felvétettnek kimondotta, oly világos megjegyzéssel, hogy ő is, miként más nemesek, a vármegyei terheket viselni tartozand. A megyének e határozata a czimeres ősi leszármazást táblára reávezettetett Székely János Szepes vármegye hites jegyzője által aláirva. Jogtörténeti tekintetben nevezetes és ritka jelenség ez a felvétel a magyar nemesi rendbe
idegen országi bizonyitó okirat alapján.Hogy ez a Thluk László nem lehetett talán a Thluk család Csehországban vagy Teschenben esetleg ottmaradt egyik ágának származéka, hanem már a magyarországi Thlukok sarjadéka, annak bizonyitékul vehető az, hogy az ezen okiratot 1648-ban már e megyében kihirdettető Thluk Boldizsár nem hagyott hátra leszármazókat s az irat a magyarországi Thluk vagy Draveczkyek kezeire került s nyilván az abban feltüntetett
czimernek jogos használhatása késztette a Draveczkyakat az ős-fa felmutatására. Minthogy pedig abban az időben más
László nem élt e családból, megnyugodhatunk abban, hogy a lőcsei kapitány, Sámuelnek László nevü fia volt ez a produkáló, s pedig annál is inkább, mert a kérdéses czimeres oklevél manapig a Draveczky-család birtokában van, mi csak abban az esetben kerülhetett hozzájok, s illetőleg maradhatott a kezüknél meg, ha maga a produkáló László nem idegenből való, hanem a magyarországi ágbeli Thluk vagy Draveczky családtag volt. E Sámuelfi László sem hagyván maga után leszármazókat, az okmány is átszállott a negyedik fiura, (III.)
Gáspárra és ennek leszármazottjaira.
III. Gáspár, kiről már fentebb volt szó, Ungmegye nótáriusa volt s egy izben a megye részéről Bécsbe is küldetett követségbe. Feleségül Nagymihályi és Vinnai Eödönffy László és nagymihályi Pongrácz Zsófia leányát,
Zsuzsánnát, Járóssy Sebestyén özvegyét vette el.
1 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1069. Nro. 42.* Az ős Eödönffy család nagy kiterjedésű birtokokkal rendelkezett. A Thököly-féle felkelésből kifolyólag azonban Zsuzsánna atyja, ifj. Eödönffy László 1684-ben notáztatván,
2 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1846. Nro. 31, 48, 50, 51, 52, 55, 56, 57.* összes birtokai, Ung-, Bihar és Zemplén vármegyékben lefoglaltattak s a koronára visszaszállottnak kimondattak. Draveczky Gáspár azonban nem volt az az ember, a ki összetett kézzel nézte volna, hogy felesége után reményeit javaiban mások gyönyörködhessenek. Legelsőben is a kormánynál tett lépéseket, hogy e javakat feleségének biztositsa. A kincstárnak lefizetett 2000 frtot és szerződött a kamarával, hogy jogai fentartását kedvezően befolyásolja, miről az neki 1702-ben elismervényt is adott.
3 Orsz. ltár, N. R. A. Fasc. 1200. Nro. 8. Fasc. 1069. Nro. 42. Fasc. 1462. Nro. 16.* Mikor pedig II. Rákóczi Ferencz fellépése uj fordulatot adott a politikai helyzetnek, magához a fejedelemhez fordult pártfogásért. Rákóczi Szécsényben 1707. évi november 2-ikán leiratot intézett is a kis táblához, melyben e biróságot informálja hive, Draveczky Gáspár
és ennek neje érdekében, elmondván ebben, hogy a notázott Eödönffy Lászlótól lefoglalt unghi és zempléni javak Gáspár ur nejét főleg
anyai jogon illették meg, különösen nagyanyja, Ibrányi Anna után, s minthogy Eödönffy Gsuzsánna e birtokokra nézve jogos igényét per utján érvényesiti a kincstárral szemben, az igénylőnek méltányos kérelmét a fejedelem is szivesen támogatja.
1 Országos levéltár N. R. A. Fasc. 1069. Nro. 42.* Mind eme igyekezetek mellett sem sikerült Gáspár urnak a birtokokat visszaszerezni. Ki is dőlt a harczban a nélkül, hogy királyi adományt nyerhetett volna e birtokokra, melyeknek egy részét azonban – s így Vinnát is – a kamarával kötött szerződése alapján birta.
1 Országos levéltár N. R. A. Fasc. 1281. Nro. 39.* Ez utóbbi helyen lakott is s halt is meg 1715-ben, özvegyétől született egy fiut és három leányt hagyván maga után; özvegye azután megint férjhez ment Tabódy Mihályhoz.
2 Váradi káptalan levéltára, Mandata diversa, Fasc. 2. Nro. 68.* Nagyobb dolognak kellett pedig közre hatni, hogy a szép birtokokat a korona a notá- zott család utódjainak visszajuttassa, s ez már csak Mária Terézia korában, a hadi dicsőség koszorús érdemei jutalmazásaként következett be. Ennek részese pedig Gáspár ur egyetlen fia, a hires poroszverő
László ezredes volt.
MAKAY DEZSŐ.
AZ OSZTOPÁNI PERNESZY CSALÁD SOMOGYI ÖRÖKÖSEI.
(Egy genealogiai táblával.)
Az osztopáni Perneszy családnak egyik ága Somogyból – mint tudva van – Erdélybe költözött és ott tulélte a Dunántul maradt másik ágat. Ez utóbbi ág Perneszy Ferencznek és neje Szombathelyi Zsófiának fiában: Istvánban fiuágon már a XVII. század második felében kihalt: Istvánnak fia nem lévén, csak három leánya, úgymint: Julianna Tallián Gergelyné, Zsófia Csapody Istvánné és Jusztina Vukovics Mihályné.
Az igen kiterjedt leány-ágbeli osztályos családok közt a Somogy- és Tolnamegyékben fekvő Miklósi, Tótkér és Puszta-Pernesz birtokok felosztása utóbb perre került, a mely per a kőszegi kerületi táblánál 1811. év október hó 8-ikán ért véget. Ez alkalommal az érdekelt családok köz megegyezésével megállapitották a Perneszy örökösök leszármazási rendjét, a melyet a Háczky Kálmán zalamegyei földbirtokos urnak (a Perneszy Julianna ágán leszármazott Thassy Rozália unokájának) levéltárában levő «Tabula genealogica successorum Stephani condam Perneszy . . . in concursu incl. familić fine elucubrationis linealis competentić elaborata» alapján az itt bemutatott táblázatba foglaltunk össze:
A táblázat azért érdekes és tanulságos, mert a Vizeki Tallián, Miskei és Monostori Thassy, Szelestei Szelestey, Márffy, Barkóczi Rosty, Mezőszegedi, Szegedy, Jobbaházi Dőry, bonyhádi Perczel stb. családok leszármazásáról
Nagy Ivánnak genealogiai nagy művében foglalt adatokat nemcsak kiegésziti és részben helyre is igazitja, de a leány-ági leszármazásra is kiterjedve, csak az 1811-iki esztendőig is jóval több, mint száz dunántuli családnak egymással való ősszefüggésére vet világot.
A leszármazók közt
egyházi rendbeliek voltak a Csapody-ágon Rosty János, Rosty Lászlóné Csapody Máriának unokája, hahóti apátúr; a Tallián-ágon Tallián Ádámnak, Ignácz fia révén, szépunokái: Tallián Lázár veszprémi, és ennek nemrég elhunyt testvére: Ede zágrábi kanonokok. Ugyancsak Tallián Ádámnak, a Katalin leánya: Nyéki Zeke Józsefné révén, dédunokája: Dőry Gábor szintén kanonok.
A Perneszy-vér azonban még erősen pezseg, és ivadékait – még pedig nagy számban inkább
a katonai pályán találjuk. A Tallián, Rosty, Rohonczy, Gyömörey, Perczel igazi teli-vér katona családok hadi erényekben és érdemekkel tündökölnek. Tallián Ádámnak fia, Ignáci, a Dessewffy-huszárok ezredese, utóbb tábornok, a ki 1746-ban szolgálata jutalmául donáczióban kapta Dörögdöt. A tábornok dédunokája
szintén Ignácz ezredes, testvérbátyjának, Józsefnek szépunokája, Tallián Vincze pedig alezredes. Ugyanez ágon Bessenyey János unokája Bessenyey Ferencz ny. vezérőrnagy. A Csapody-ágon Gyömörey Györgynének, Csapody Borbálának unokája Gyömörey Antal, a nemrég elhunyt altábornagy, ennek János fivér e gárdista. Rosty Lászlóné unokájának, Rosty Pálnak fia Károly őrnagy. Tallián Ádám unokájának: Dőry Ádámnénak az unokája, Perczel Ádám, Rosty Francziska férje, alezredes, és ennek testvéröcscse, Perczel Sándor pedig Móricz, Sándor, Miklós, Pál és Ferenczben öt fiut adott a hazának, kik az 1848-iki szabadságharcz történetében családjuk nevét örökemlékűvé tették. Rohonczy Lipót, Tallián Adám unokájának, Rohonczy Györgynének az unokája szintén a forradalomban honvéd-huszár ezredes.
Úgy maguknak a vérségbeli fiuknak, mint a házasságra lépett leányok férjeinek legkiterjedtebb és igazi vezérszereplése mégis a megyei közigazgatás, a törvénykezés és az állami kormányzás terére esik.
Hogy elölről kezdjük,
az alispáni székben ültek:
Veszprémmegyében maga Tallián Ádám kir. tanácsos, családja somogyi ágának a megalapitója;
Somogyban Ádámnak egyik fia, Tallián János 1758-ban, a másik fia, Gábor kir. tanácsos pedig 1774-ben. János alispánnak unokája, Tallián Boldízsár 1821-ben;
Vasmegyében Szelestey Boldizsár, Tallián Ádám Mária leányának férje, és 1761–1770 közt Rosty Ferencz, Csapody Mária, Rosty Lászlónénak fia; 1840-ben Szelestey Boldizsárnénak dédunokája, Békási Imre;
Zalában 1815–1819 közt Szegedy Ferencz, Rosty Ferencz alispánnak az unokája; Tolnában 1761-tól több, mint tiz éven át Döry Ádám, Tallián Ádám unokájának, Zeke Borának a férje; 1827–1836 közt Csapó Dániel, a hires alispán, Csapody Katalin, Nagy Györgyné szépunokájának, Gindly Katalinnak a férje; Csapó Dánielnének egyetlen leányát, Idát a Csapody-ágon szintén vérségbeli Nemeskéri Kiss Pál fiumei gubernátor vette nőül;
Baranyban Tallián Ignácz tábornok dédunokájának, Jeszenszky Ferencznek fia, szintén Ferencz 1861–1867 közt; őt követte az alispáni székben Ilona leányának férje, Szily László;
Békésmegyében Rosty Albert, Rosty Ferencznek, a vasmegyei volt alispánnak unokája.
Főispánok:Zólyomban 1842. évtől Inkey Imre, Rosty Lászlóné Csapody Máriának dédunokája. A felesége, Kiss Jozefa, Csapody Ferencz unokájának, Forintos Jozefa, Kiss Jánosnénak leánya, és Kiss Pál, fiumei gubernátornak nővére;
Verőczemegyéban szintén 1842-ben a zalai volt alispán, Szegedy Ferencz;
Somogyban gróf Jankovich László, Tallián Boldizsár somogyi volt alispán Róza leányának férje; Tallián Ádám elsőszülött József fiának ágán ez utóbbi szépunokájának, Emánuelnek fia: Tallián Gyula, a megye mostani fűispánja; Zalában gróf Jankovich László, mostani főispán, a somogyi volt főispánnak fia; Baranyában Perczel Miklós, Tallián Ádám unokájának, Döry Ádámnénak dédunokája; Békésben Tallián Béla, Tallián Ignácz tábornoknak szépunokája, most a képviselőház alelnöke.
A Fiuméban 1837–1848 közt volt gubernátor: Kiss Pál, Csapody Ferencz unokájának Kiss Jánosné, Forintos Józefának fia.
Tallián János, Tallián Ignácz tábornoknak fia, 1787–1810 közt a kassai kerület főbiztosa.
Megyei követek, országyülési képviselök:Szegedy Ferencz (1787–1848.) előbb alispán,
1825-ben követ Zalából; Bezerédj György (1779–1863.) a most emlitett Szegedy Ferencz, Antonia nővérének férje, több czikluson át Vasnak és Zalának követe, utóbb alnádor; Békássy Imre, a vasmegyei alispán, 1843–1847-ben pozsonyi követ, 1848-ban pedig kisczelli képviselő;
1861 óta és az 1867-iki kiegyezés után képviselők ugyanennek a Békássy Imrének fiai, Gyula és Károly, Thassy Rozália unokája, Hátzky Kálmán, Tallián Teréz dédunokája, Rohonczy Gida; továbbá Perczel Mór, Miklós, Béla, Dezső, a képviselőház mostani elnöke, Béni, Tallián Béla, a ház alelnöke, Jeszenszky Ferencz, és nővéreinek férjei, Somssich Andor, Szily László, a későbbi alispán, s ez utóbbinak fia, Pongrácz.
Kerületi táblai assessorok:Tallián János, a somogyi volt alispán, 1774-ben;
ugyanennek fia, Antal, vaskoronás, Csapody Ferencz, Csapody Istvánnak dédunokája, a dunáninneni kerületi táblánál 1760-ban; Bezerédj György, Rosty Lászlóné Csapody Mária dédunokájának, Szegedy Antoniának férje, 1729-ben a kőszegi ker. tábla elnöke.
Tallián Boldizsár, somogyi volt alispánnak sógorai: Mérey Sándor
perszonalis és Bornemisza Gábor
szeptemvir.MiniszterekTallián Ádám unokájának, Dőry Ádámnénak a dédunokája, Perczel Béla igazságügyminiszter; ennek fia, Dezső belügyminiszter; Rosty Albert békési volt alispánnak leányait: Ágnest báró Eötvös József, Ilonát Trefort Ágost vallás és közoktatásügyi miniszterek vették nőül; amannak fia, báró Eötvös Lóránt, szinte vallás- és közoktatásügyi miniszter volt.
A diplomata-pályán b. Tallián Dénes, Tallián Ignácz tábornok dédunokájának, János bárónak fia, külügyi osztálytanácsos.
Bárói vagy,
; rófi méltóságra emelkedtek Dőry József († 1839), Dőry Adámnak unokája 1816-ban magyar báróságot, Somssich János, Tallián Ignácz tábornoknak dédunokája pedig magyar grófságot nyertek; a tábornok testvére Tallián József unokájának fia: Tallián János, valamint Tallián Adám unokájának, Dőry Ignácznénak unokája, Dőry Gábor birodalmi báróságra emeltettek.
Ezenkivül a Perneszy-vérségbeliek beházasodás útján összefüggésbe jutottak a Bésán, Bajzáth, Bakats, Gerlitzy, Eötvös, Inkey, Mikos, Sternberg stb. báró, és Forgách, Széchen, Festetich, Pejacsevich, Jankovich, Klenau, Braida stb. gróf családokkal.
Ide irjuk azt is, hogy a Himfy dalai Csapody Máriának dédunokájához, Szegedy
Rózához zengettek, és Róza nővérének Bezerédj Györgynének volt a leánya: Bezerédj Amália (Bezerédj Istvánné), a magyar nőnevelés első apostola s a Flóri könyvének megteremtője.
A három Perneszy-leánynak annyira szétágazott vérsége messze ivadékaiban ismét egyesült A Perneszy Jusztina: Vukovics Mihályné szépunokáinak: a Terstyánszky nővéreknek egyikét, Zsófiát Perneszy Juliannának dédunokája: Tallián lgnácz, a másikát, Erzsébetet Perneszy Zsófiának a dédunokája, Csapody Gábor vette nőül. Tallián Ignácz egyik unokája báró lett, Csapody Gábornak fia pedig Pál, a forradalom előtti időkben hires úrlovas, a kiben családjának fiú-ágon magva is szakadt.
SZILY JENŐ.
Perneszy Ferencznek és neje Szombathelyi Zsófiának fia István (1664-ben még élt) (Rauch Zsuzsánna) Julianna (Tallián Gergely) Ádám (Fiáth Borbála) Katalin (Nagy Máskép Gábor György) Zsófia (Csapody István) Ferencz István † Mária (Rosty László) József Erzsébet (1. Rosty Antal 2. Orosz Pál) József (Döry Mária) Sándor † Borbála (Forintos János) Zsófia † apácza Erzsébet (Skublits János) János (Pulay R.) Ferencz 1760 (Bajáky Kata) Katalin (Nagy Mihály) Julianna (Inkey Boldizsár) Imre 1842 (gr. Széchen Antonia) Borbála (Gyömörey György) Gábor (Terstyánszky Erzsébet) Pál Ferencz † 1760 Jozefa (Kiss János) Imre Sándor Teréz (Sztankovánszky András) Paulina (br. Gerlitzy) Angela (Farkas János) 1. Antonia (Gindli Kárly) 2. József (Malik Jozefa) Ferencz (1. Kapuvári A. 2. Szily Jusztina) Teréz (Szelestey Sándor) Jusztina (Deseö Imre) Julianna (Friebeisz János) János József Károly Ferencz Antal Sándor Antal (Hamar Zsófia) János † Anna (Grabarics) N. (Gebhard) Katalin (Csapó Dániel 1778–1844) Klára (br. Bésán Károly) 1. Francziska (Perczel Ádám) Mária 2. Borbála (Ratowsky) Erzsébet (Dvornikovics) Judit (gr. Forgách Ferencz) Anna (Salamon András) Rozália (Szelestey Lajos) Judit (Jeszenszky György) János † hahóti apát Pál (Nedeczky Anna) Katalin (Szegedy Ignác) Francziska (Bene Károly) Albert († 1847) (Eckstein A.) József (Bakats Teréz) János 1758, 1774 (Szentgyörgyi Horváth Kata) Ignácz 1746 (Zalabéri Horváth Teréz) Gábor 1774 (Zichy Anna) Katalin (Zeke József) Borbála (Thassy Ferencz) Antal (br. Bésán Anna) Teréz (Rohonczy György) Pál † (1. Forintos Anna 2. Horváth Magd.) Imre (Simoga Anna) Rosália (Csury Gáspár) Ádám (Sallér Magdolna) Lénárd (Kubinszky Anna) József (1. Sibrik Teréz 2. Keresztény Anna) Boldizsár 1821 (Horváth Ida) Antal (Skublits Szidonia) Zsófia (Bajzáth József) Julianna (Mérey Sándor) Jusztina (Bornemisza Gábor) Krisztina (Dőry Pál) János Mária Ignácz Lipót 1848 János 1787, 1810 (Fábry Anna) Ignácz 1787 (Terstyánszky Zsófia) Anna (Bakó Mihály) László Jozefa (sz. 1763) (1. Somssich Antal) 2 gr. Klenau János) Johanna (gr. Festetich József) József († 1862) (Strobl Karolin) István (Pogány Zsófia) Julianna (Kiss Antal) Erzsébet (Dallos György) Farkas István Francziska (Jeszenszky Manó) Jozefa (Kováts József) Klára (Vizkelety György) Rosália (Hátzky József) György Mihály Franciska (Micskey Farkas) József Klára † Judit † Mária Károly László Mihály Mária 1. János 1. József Ferencz (1783–1835) Imre Emánuel (1787–1815) Anna László (Czindery Jozefa) Ádám Anna (Zobotsin László) Magdolna (Rosty László) Jozefa (Dugovics Ignácz) Julianna (Horváth József) Anna (Koller J.) Borbála (Dőry Ádám) 1760 Mária (Gaal László) Julianna (Zarka Károly) Antonia (Tóth János) Anna (Horváth Jószef) Teréz (Csuzy József) Teréz Mária (Vigyázó József) Borbála (Vörös László) Julianna (Spissits János) János Rosália (Perczel Gábor) Gábor † Pál István Anna Pál (Miklós Jozefa) Antonia (Halasy Károly) Jozefa (Vigyázó Károly) Sándor Katalin Magdolna (Svastics Antal) Anna (Horváth Ignácz) Farkas (Árvay Bóra) Julianna (Kosztyán József) Anna (Spissits János) Mária (’Sidó József) Jozefa (Svastics Antal) Aloizia Mária Ádám (Rosty Franciska) Gábor (Bene Krisztina) Sándor † 1861) (1. Kajdacsy Erzsébet 2. Némethy Anna) Imre (Hertelendy) Magdolna (Tallián Pál) Julianna (Deseö Károly) Anna † György (Boronkay Czeczil) Antal (Döry Jozefa) Teréz (Botka József) Jozefa (1. Bogyay Ignácz 2. Farkas Ignácz) Mária (Kacskovics Mihály) István Pál Vincze Károly Imre Sándor Miklós Mária N. (1. Szöllősy János 2. Herman) Ignácz Mária Erzsébet (Szabó István) Teréz (Bácsmegyey Károly) János (Farkas Kata) Ignácz (Mesterházi Nagy Erzse) Jusztina (Vukovics Mihály) Éva (Baranyay Péter) Pál Ferencz † Anna (Terstyánszky József) Anna (Farkas Ferencz) N. (Tuboly László) Zsófia (Tallián Ignácz 1787) Erzsébet (Csapody Gábor) Anna (Botka Mihály) János Pál János József († 1862) (Strobl Karolin) István (Pogány Zsófia) Julianna (Kiss Antal) Erzsébet (Dallos György) Ferencz (1787–1848) Rosália († 1832) (Kisfaludy Sándor) Antonia (Bezerédy György 1779–1863) Katalin Mária (Szelestey Boldizsár) Rosália (Márffy József) István (Mesterházi Nagy Anna) Gábor (Pászthory Magdolna) Sándor (Rosty Teréz) János (Tallián Antonia) Anna (Dezsőfy Gábor) Mihály † Klára (Békássy Ferencz) Borbála (Illésy Antal) Lajos (Friebeisz Rosália) János Ádám Magdolna (Lévay Mihály) Borbála Anna (Tevely Ádám) János Franciska (Zarka György) Antal József Apollonia Zsuzsánna Mária (Bosnyák János) Anna (Bessenyey János) János Gábor Ferencz Teréz (Árvay Lajos) Borbála (Steiner) Anna (Lénárd István Anna (Horváth József) Magdolna (Dőry Ignácz) Teréz (Budinszky) Rosália (Pupos Péter) Judit (Deli) Klára (Talabér) Karolin Anna Sándor József † Ferencz Antal Katalin (Perczel Ignácz) Gábor kanonok József Antal Antal Pál Erzsébet (Noszlopy Károly) Antónia (Eichenbród) Erzsébet (Perczel Bálint) Ignácz † József (Siegler Jozefa) Erzsébet (Nagy Benedek Antal Anna (Farkas József) Teréz (Mérey József) Judit (Herman István) Antal Judit (Botka József) N. (Illés Ferencz) Károly Teréz (Mérey József) Anna (Mihalovics József) János (Farkas Teréz) Gábor József (Lada Jozefa) Borbála (Záborszky Miklós)
AZ OSZTOPÁNI PERNESZKY CSALÁD SOMOGYI ÖRÖKÖSEI.
VEGYES.
Nagy-Martoni Pál országbiró és Lackfi István erdélyi vajda rokonsági összeköttetése.
Az Anjoukori Okmánytár, V. kötete 164. lapján, jóemlékü Kovács Nándor másolatában, Nagy-Martoni Pál országbiró levelét közli tisztelendő süvéhez (proximo suo reverendo), István királyi tárnokmesterhez, melyben az országbiró tudatja, hogy Avignonba utazik, és megkeresi a királyi tárnokmestert, hogy egyik vele utazó cselédje huszonnégy ökrét, melyeket Tót Lőrincz (Kont Miklós utóbb nádorispán atyja) elhajtatott, visszaszerezni segitse. A levél (Nagy-)Martonban kelt, pünkösd tizenötöd napja után való hétfőn. Az évszám nincs kitéve.
Nagy Imre, az Anjoukori Okmánytár jeles érdemű szerkesztője a hiányzó évet minden indokolás nélkül az 1347–1348. évekre tette;
Knauz Nándor, ki ez okiratot saját czéljaira szintén lemásolta, 1345–1347. évek közt kereste annak keltét, minthogy Czinár tárgymutatója (352. lap) szerint valamelyik István a tárnokmesteri hivatalt 1345-től 1347-ig viselte.
Nézetem szerint, melyet az alábbiakban megokolni igyekezem, mindkét halhatatlan tudósunk hozzá vetőleges véleménye téves.
A kulcsot a kérdéses kelet évének meghatározásához Nagy-Martoni Pál országbiró azon kijelentése adja, hogy ő kárvallott cselédjével együtt Avignonba utazandó.
1 Kovács másolatában ugyan, alighanem sajtóhibából, ez áll: partes Auinionis nobiscum est profectus, míg Knauz helyesen profecturust olvasott.* Tudnunk kell tehát, mikor járt Nagy-Martoni Pál Avignonban?
Eddigi történeti tudásunk szerint NagyMartoni Pál kétszer járt Avignonban; egyszer 1343 második felében, mondhatnók 1343 végén és 1344 elején, Vasvári Vida barát nyitrai püspökkel és királyi kanczellárral azon követség élén, mely a pápai consistoriumban 1344 januárius 19-ikén az egyházi és világi törvényből oly
meggyőzőleg fejtegette Endre királyfi jogát a szicziliai koronára, miszerint VI. Kelemen pápa megigérte, hogy Endrét királynak czimeztetni, fölkenetni és megkoronáztatni fogja.
1 Theiner, Monum. Hung. I. k. 664. l.* János küküllei főesperes, Nagy-Lajos király életirója ugyan úgy tudja, hogy e kedvezményt nem annyira a nagy törvénytudás és ékesszóllás, mint inkább ama 44,000 márka eszközölte ki, melyeket e követség a pápai kamarának eskünél is szebben megigért, valaminthogy Lajos király nagy megütközéssel hallotta, hogy a jogot, mely Isten és igazság szerint megillette Endrét, pénzen kell megvásárolnia. Mégis nehogy királyi fönsége fösvénységgel, követei pedig hazugsággal vádoltassanak, szétküldötte végrehajtóit minden megyébe, a király és királyné városaiba, kik az utolsó denárig behajtották az összeget.
2 M. Florianus, Fontes domest. III. k. 141. l.*
Miután meg volt a kivánt összeg, Nagy-Martoni Pál országbiró vitte azt Avignonba, a hol 1346. évi szeptember és október hónapokban találjuk őt.
3 Ez időben, szeptember 15-ikén, 30-ikán és október 11-ikén különböző kegyelmekben részesül VI. Kelemen pápától, mint ez a pápai supplicatiók jegyzékéből kitünik, l. Archivum Vaticanum: Supplicationes Clementis VI. anno IV. parte I. folio 44 b. és folio 67; továbbá parte II, folio XX/IX. b. de dato 1446. szeptember 15. 30. és okt. 11. Vesd össze: Turul, 1893. évf. 123. lap.*
Nagy-Martoni Pál tehát kétszer járt Avignonban, 1343/4-ben és 1346-ban; mindkét avignoni útjára ráillik, hogy pünkösd után indult hazulról; a kérdés immár az, melyik útja előtt irta ama levelet, mely derűt vet a Nagy-Martoniak eddig ismeretlen sógorságára a czimzett István királyi tárnokmesterrel?
E kérdésre a választ megadja a királyi tárnokmesterek XIV. századi sorozata, melyet megirtam a
Századok 1891 évfolyama 227-232. lapjain.
Ezen sorozat szerint 1344 közepétől 1346 augusztus 19-ikéig mint királyi tárnokmester előkerül az inkriminált Tót Lőrincz,
4 Tkalčić, Monum, civ. Zagrab. I. k. 445. l.; Hazai okmtár, I. k. 191. l.* ki ellen a szóban forgó levél iratott; tehát ekkor, vagyis második avignoni útja előtt Nagy-Martoni Pál országbiró kérdéses levelét nem irhatta, a miből önként következik, hogy az első avignoni útja előtt, azaz
1343 június 16-ikán kellett megirnia, amikor csakugyan István, még pedig Laczkfi István, a későbbi erdélyi vajda viselte a királyi tárnokmesteri méltóságot.
5 Tkalčić, ugyanott, 446. l.*
Ezek után áttérhetünk a Nagy-Martoni Pál és Laczkfi István közt fönnállott sógorságra és clég hamarosan végezhetünk vele.
Hogy Nagy-Martoni Pálnak két felesége volt, de egyik sem a Hermannok nemzetségéből, azaz Laczkfi István nővérei közül; valamint hogy Laczkfi István se vett feleséget a Nagy-Mártoni Pál nővérei közül: azt tudjuk. Ez uton tehát nem keletkezhetett a sógorság.
Nagy-Martoni Pál első felesége
Els (= Erzsébet,) Pottendorfi Albert leánya, kinek Pál ur 1325 januárius 17-ikén I. Károly király, azonképpen a győri káptalan előtt 80 talentum évi jövedelmet biztositott.
1 Sopronyi Okltár, I. k. 103. l.* Második házasságához a salzburgi egyházmegyéből, Lichtenbergből származott Erzsébettel, néhai Puchamar Henrik leányával Nagy-Lajos király Visegrádon, 1343. januárius 5-ikén adta meg az engedelmet,
2 Fejér, CD. IX/I. k. 92. l.* VI. Ke1emen pápa pedig 1344-ben, mikoron Pál ur első izben járt Avignonban, a fölmentést a negyedfoku rokonság akadálya alól és utólagos hozzájárulását, melyet a fönnálló akadályról nem tudva kötöttek, házasságukhoz.
3 Archivum Vaticanum: Supplicationes Clementis VI. anno, II., parte II., folio 109. t.*
Laczkfi István egy házasságáról szintén értesülünk s e feleségét ismerjük név szerint. Ez néhai de Puchaim Henrik leánya, Ágnes. A házasság középkori felfogás szerint már meg volt kötve per verba de futuro, a mint azt Laczkfi István megismeri Óvárt, 1346 október 9-ikén kelt levelében: virginem Agnetem nomine ugymond – filiam quondam domini Henrici de Puchaim nobis legitimem dederant in uxorem; de az egybekelés per «commixtionem coniacendo» csak későbbre, 1346 október 15-ikétől 29-ikéig lefolyandó két hét alatt volt kilátasba helyezve, ha Laczkfi István hitbér czimén megfizeti az igért ezer márka szinezüstöt, vagy az ezzel egyenértékű kétezer talentum bécsi széles denárt, mely igéret teljesitésére nézve Nagy-Martoni Pál (comes Paulus de Moerteinstorf) is pecsétjével kezeskedett.
4 Fejér, CD. IX/I. k. 448. l.*
Kétségtelennek tartom ezek után, hogy a Lajos király által
Puchamárnak (= Puchaimer) nevezett néhai Henrik, a Nagy-Martoni Pál felesége atyja, azonképen a Laczkfi István felesége atyja néhai
de Puchaim Henrik ugyanegy személy, következőleg a Nagy-Martoni Pál felesége, Erzsébet és a Laczkfi Istváné, Ágnes testvérek valának, és innét ered a sógorság a két férfiu közt, melyet a keletét immár megállapitott levél kétségen kivül helyez.
Abból azonban, hogy Laczkfi Istvánnak névszerint csak egy feleségét ismerjük, még korántsem következik, hogy Puchheimi Ágnes volt egyetlen felesége. Ellenkezőleg; mint a következőkben megmutatni lesz szerencsém, Puchhaimi Ágnes előtt is volt már felesége Lackfi Istvannak,
kitől négy fiát ismerjük, ezek: Dénes, Miklós, Imre és István, kiket Nagy-Lajos király Visegrádon, 1343 januárius 15-ikén kelt levelében már emlit,
1 Soproni Okltár, I. k. 196. l.* tehát negyedfél évvel előbb, hogysem Laczkfi István Puchheimi Ágnessel egybekelt. Ugyanezen királyi levélből értesülünk arról is, ki volt imént nevezett fiainak anyjok.
Nagy Lajos király ugyanis, megerősiti Lackfi Istvánnak, ekkor főlovászmesterének, vasvári és soproni ispánjának örökösödési szerződését só
gorával (proximus suus), Miklós Buda város rektorával, ki fia volt Jánosnak és unokája Henének. Ezen szerződés szerint, ha nevezett Miklós örökösök nélkül halna meg, Laczkfi Istvánra, Dénes, Miklós, Imre és István fiaira hagyja minden néven nevezendő birtokát, nevezet szerint Simontornyát.
Abból tehát, hogy ezen István rektor reá és gyermekeire hagyta összes birtokait, hogy továbbá Lajos király őt Laczkfi lstván sógorának nevezi, minden kétséget kizáró bizonyossággal következtethetjük, hogy Laczkfi István előbbi felesége ezen István budai rektor nővére vala, ki azonban 1343. június 16-ikán, midőn Laczkfit Nagy-Martoni Pál országbiró, is sógorának nevezi, már nem élhetett.
PÓR ANTAL.
Megjegyzések «Nemzetségi kutatások» czimü dolgozatomhoz.
I. Győr.
Midőn a Turul 1899. évfolyama 131, és 132. lapjain a szerdahelyi Imrefi és Dancsfi családok őseit: Imrét és Dancsot «Korom» és «Csepel» János fiainak, illetőleg mindkettejük atyját, Jánost egy személyűek vettem, ezt nem csak azért tettem, mert az akkor rendelkezésemre állott kutfők szerint más Jánost nem ismertem, hanem azért is, mert egyik helyen 2 Hunyadiak kora, VIII. k. 186. l. V. ö. u. ott, 269. l.* azt találtam, hogy „Csepel» János fiai; Imre és Dancs 1425-ben a zalamegyei Istvánd helységet ősi birtokuknak mondják. Azóta felkerestem Zalamegye okmánytárában a Szerdahelyiekre vonatkozó darabokat, a melyek a Turul 132-ik oldalán közzétett nemzedékrendet némileg változtatják és melyek lényegét a következőben röviden akarom rajzolni. A nevezett okmánytár II. kötetének 55-68. oldalán olvasható okmányból kitűnik, hogy;
1. II. Derzs fia Miklós 1372 október 28-ikán még él;
2. hogy Derzs és György nevű fiain kívül, kik mindketten fennebbi napon élnek, még egy János nevű fia is volt, ki 1359-ben atyjával és fivéreivel együttesen az istvándi és tomaji birtokok között fekvő vitás terület ügyében folyt pörben szerepel;
3. hogy Péter fia, Mihály, e pör folyamata alatt meghalt és ügye kiskoru fiára: Jakabra átszállt.
Ugyanezen forrásmű II. kötetének 443. oldalán találjuk, hogy 1425 szeptember 1-én a következő Szerdahelyiek egynéhány somogy-zala- és veszprémmegyei birtok iránt folyt perüket a zseliczi apát ellen megujithassák:
1. János fia Imre;
2. egy másik «Csepel» nevü János fia Dancs;
3. néhai Derzs Márton bán fia György;
4. Miklós fia Miklós;
5. ugyanazon Márton bán fiai Derzs és Péter.
Ezek előadják, hogy † Tamás zseliczi apát még I. Lajos idejében őseiket, t. i. mindkét Jánost, Istvánt és Márton bánt Szepesi Jakab országbiró előtt bepörölte, hogy ezek az igényeiket igazoló okmányokat nem tudták előmutatni és hogy ennek következtében pörüket el is vesztették.
A mi már most ez Istvánt illetí, ki kell jelentenünk, hogy egyelőre ismeretlen személy; azon János pedig, kinek Imre nevü fia lett, nem lehet más, mint Miklósnak eddig figyelembe nem vett fia s igy megkapjuk a következő stemma-töredéket:
II. Derzs 1282–1321 Péter 1321–1342 Miklós 1320–1372 Mihály 1355–1359 János 1359–1372 III. Derzs 1335–1372 György 1335–1372 Jakab 1359 Imre 1425 az Imrefi-család ősatyja «Korom» Péter 1387 «Derzs» Márton bán «Korom» és «Csepel» János IV. Derzs 1425 a Dersfi-család őse. Dancs 1425 a Dancsfi-család őse.![images/1899-00xw91.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw91.jpg)
A mi Miklós fiát, az 1425-ben szereplő Miklóst illeti, ugylátszik, hogy szintén Derzsfi Márton bánnak az unokája és hogy atyja Miklós, a bán fia, 1418-ban már nem élt.
II. Monoszló.
II. Egyed tárnokmester és bán nejére vonatkozólag fennebbi dolgozatomban azt mondtam, hogy ismeretlen; ma azon helyzetben vagyok, hogy olvasóinknak bemutathassam.
Az erdélyi káptalan tanusitja t. i. 1300 június 31-ikén, hogy Egyed mester, P(éter) erdélyi püspök fivére, saját és neje nevében, Mikod bán fiaival, Miklóssal és Péterrel, a köztük már hosszabb idő óta fennforgó peres ügy iránt egyezkedik. Egyed neje
Kata pedig
Mikod bán fivérének, Imrének, a leánya.A dolog abból áll, hogy Kata még atyjától bizonyos renolthi birtokrészt 50 márkáért kapta s hogy Mikod bán Kata beleegyezésével e birtokot eladván, az érte kapott összeget saját czéljaira fordította. Ezért átengedte neki Mikod bán dobokai birtokának felét. Most azonban rendbe hozzák a dolgot, a mennyiben Kata asszony, illetőleg férje Egyed mester Mikod fiainak a renolti birtokot visszaadja, ezek pedig érte és Kata leánynegyedeért Szamlény, Debren, Kis-Solymos, Món, Versenytelek, Mikótelke, Karvaltelek és Tiszni nevű helységeket Egyed mesternek átadják. Ha Kata örökösök hátrahagyása nélkül találna meghalni, e birtokokat bárkinek hagyományozhatja.
Egyed mester azonkivül még kötelezi magát, hugy az oroszi és faludi birtokrészeit, melyeket Tiszni, Versenytelek, Kis-5olymos és Debrenért cserébe kapott, Mikod fiainak visszaadja s azon 40 márkát, melyet ő Mikod fiai helyett azoknak Oroszi és Szentjakab nevű birtokainak Gyógyi Miklós és András volt erdélyi alvajda (András fiai) kezeiből való kiváltásáért lefizetett, nevezetteknek elengedi.
1 «A Magyar Tört. Társulat 1887. évi kirándulása», Századok, 1887. évf. VIII. f.) 45–46. ll.*
Monoszló nb. Egyed tárnokmester neje
Kata, tehát a
Kökényes-Rajnald nb. Mikod bán fivérének, Imrének, a leánya.Miután tudjuk, hogy Egyednek 1308-ban már férjnél lévő leánya volt és a fennebbi, 1300-ban kiállított oklevél azt kiemeli, hogy Kata esetleg örökösök hátrahagyása nélkül találna elhalni, nem éppen valószinűtlen, hogy a Kökényes-Rajnald nb. Kata Egyednek a második neje, a mi annál is hihetőbb, amennyiben tudjuk, hogy Egyed, ki 1313-ban legalább mint hetven éves ember halt meg (1265-ben már tárnokmester!) kiskorú leányokat hagyott hátra maga után.
Dr. WERTNER MÓR.
Nehány szó a Szente-Mágócs nemzetségről.
Félve veszem a tollat a kezembe, mert nem vagyok járatos a heraldikában, s csakis a hatalmas topografiai, genealogiai érvek, a feltűnő heraldikai egyezés alapján mertem ily fába vágni a fejszémet. Indító okul szolgált az is, hogy két ősrégi család nemzetségét állapitottam meg ez uton.
1307-ben a szatmármegyei Szekeres és Zsarolyán per tárgyát képezvén, bebizonyitják, hogy Szente-Mágócs nembeli Máté fia Dénes a nevezett birtokokat rokona Ethet fia Mikó után kapta s Chazary János birtokával, Kadarch-csal elcserélte; de miután Dénesnek igényeit nem. tudják bebizonyitani, megkapja Nymti Yurk fia Péter.1 Fejér VIII/I. 253. (Wertner, Magyar nemzetségek, II. k. 336. lapon közölt regesta után).*
Ezen helységekért a XIV. században a Kölcseyek folytattak több izben pert, mint az a Zichy-okmánytár köteteiből kitűnik.
A Nyirség genealogiai viszonyaival foglalkozván, érdekelt e Szente-Mágócs nembeli Dénes esetleges utódait megösmerni. S mivel genealogiai kutatásaimat többnyire a katonai térképeken (Specialkarte) végzem, jelen esetben is e segédeszközhöz folyamodtam. Zsarolyán egyik szomszédos helysége Czégény, melyről tudtam, hogy a Kölcsey és Kende családok ősi fészke. S ime Nagy Ivánnál a kölcsei Kende családnak következő nemzedékrendét találjuk:2 Pótkötet, 306. l.*
Máté de Kewlche 1251 Dienes 1279 stb.![images/1899-00xw92.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw92.jpg)
Daczára a topografiai érveknek s a genealogiai egyezésnek, melynek a kronológia sem mond ellent, nem merek a Kendék származásának bővebb taglalásába bocsátkozni. Csak a czimertani bironyitékokra akarok reámutatni.
Csoma József, e kiváló heraldikusunk, az Alsániak és Makraiak czimeréből következtetve, a
Szente-Mágócs nemzetség ősi czimermotívumainak vagy a koczkázott pajzsot, vagy a három rózsát vagy mind a kettőt együtt, tartja.
3 Turul, 1837, évf. 6. l.*
A Kende család ősi czimere pedig egy sárkánytól köritett vért, melynek kék udvarában férfi kar könyöklő helyzetben, három szál kinyilt rózsát tart.
4 Nagy Iván, VI. k. 191. l.* A Nagy Ivánnál közölt metszetlen ugyan, a leirásról eltérőleg, a liliom helyett rózsa latható, s a Kende és Kölcsey családok ma tényleg igy használják czimereiket,
5 V. ö. Siebmacher, Der Adel von Ungarn, 225. l.* csakhogy ez nem jelent semmit, mert a rózsát és a liliomot a pecséteken könnyen össze lehet téveszteni.
Talán elég adat ez annak kimondására, hogy
Kende és Kölcsey családok a Szente-Mágócs nemzetségtől származnak. És ha ez áll, azt hiszem, ez iránt sem foroghat fenn többé kétség, hogy a
Szente-Mágócs nemzetség ősi czimere három rózsát tartó kar.Három liliomot tartó kar látható a vehéczi és laskodi Báncsy család ősi czimerében is.
6 L. czimerét (leirva) Turul. 1893. évf. 38. l.* Tekintettel arra, hogy a Szente-Mágócs nemzetség Zemplénben, Szabolcsban igy Laskod környékén is birtokos volt, szabad kimondanom, hogy
ez a család is a Szente Mágócs nemzetségből származik.Adataim vannak arra, hogy Csicsery, Csicseri Orosz és Ormós családok is e nemzetségből származnak; czimerük nem egyezik ugyan, de régi pecséteken – bár én ilyeneket nem ösmerek – valószinüleg a közös czimert találni. De ezzel máskor fogok bővebben foglalkozni.
S most egy kéréssel végzem soraim: hát ha valaki felvilágositást tudna adni a Tolcsva nemzetségből származó Császlóczy család czimeréről; mert esetleg akkor megállapithatjuk e génus ősi czimerét s egyuttal azt is, hogy az Uporiak az Ákos vagy a Tolcsva nemből eredtek-e?!
Ifj. KÁLLAY UBUL.
A Dobóczy család genealogiája.
Az alábbi két genealogiát a szirma-bessenyői Szirmay család levéltárában, egy XVII. századbeli, bőrbe kötött jegyzőkönyvben találtam, s egészen hiven onnan másoltam le.
E család az ugocsa-vármegyei Dabóczról vagy Dobóczról származott, s házasság révén a XVII. század elején nagyszámu birtokokat szerzett. Márton, a följegyzések írója s az ónodi végvár kapitánya, nőül vevén Gyulai Gál Margitot, kinek apja Gyulai Gál István Gyula vára körül sok falunak volt a földesura, feleségének Békés, Zaránd, Arad és Csanád vármegyékben, a tőrök uralma alatt levő apai örökségére forditotta figyelmét s ott részint királyi és nádori donatiók útján, részint egyszerűen örökség jussán számos pusztult vagy legfeljebb rácz pásztoroktól lakott falut keritett birtokába. De mint birtokainak alább olvasható felsorolásából is kitünik, a török csapástól mentve maradt felvidéken is voltak tekintélyes számmal birtokai.
Öreg korában fiai számára családját és birtokait illető följegyzéseket vetett papirra s ezek alapján a család leszármazása a következő:
Dobóczi István kir. ember 1451 Pál János Demeter Körtvélyesi Ilona Márton ónodi főkapitány 1658 Gyulai Gál Margit Leány Henzelőczy Gáspárné Leány Sztankóczy Györgyné György † m. n. Ferencz 1642–1665 Péter Csejtei Lipthay Judit 1658–1689 Anrdás † m. n. Gábor 1667 Zsigmond 1667–88 Ferencz Erzsébet Sára János Roskoványi Zsófia András Sámuel![images/1899-00xw93.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw93.jpg)
Az apa halála után följegyzéseit fia, Dobóczy Péter folytatta s ezeket ugyanabból a forrásból II. alatt közöljük.
E kiváló érdekű genealogiák közzétételét nemcsak a bennük megörökitett családtörténeti mozzanatok, hanem a birtokokat tárgyaló részben följegyzett művelődéstörténeti adatok is igazolják.
Ime, itt következnek hű másolatban:
I. Genealogia generosi ac nobilissimi viri domini Martini Doboczi 1658 renovata
Martinus Doboci, arcis Onodiensis supremus capitaneus erat filius Demetri Doboci, Demetrius filius Johannis, Johannes Pauli, Paulus filius Stephani de Daboc ex comitatu Ugocsa.
Uxor Demetri Doboci Helena filia Michaelis Körtvélesi ex Catharina Görgőy.
Volt az szegény megholt annyámnak az apámmal öszve négy ura. Első volt Doboci Demeter, kinek fia Doboci Márton. Másik ura volt Ragoci Estván attól maradt egy leánya, Ragyóci Katta aszony, Sztankóci Jánosné.
Harmadik volt Balok György, attól maradot egy fia, Balok Estván, kinek unokája lakik fölső Dobszán, Balogh Antal fia.
Nedegyik volt Komoróci György, attól semmi gyermeki nem maratanak. Kis Ruszkán laktak, Pelejtén temetik el őket.
En Doboci Marton vöttem feleséghől Gyulay Gál Estván leányát, Gál Margitát, meltül vadnak fiaim: Doboci György, Ferencz, Péter és András. Az szegény anyám Körtvélesi Mihál leánya, ki volt Görgői Katta aszonytól való.
Körtvélesi Mihálnak volt fia Lásló, Lásló fia Mihál, Háskuton laktak.
Voltanak az szegény anyámnak leányi, Henzelőci Gáspárné és Sztankóci Györdné.
Körtvélesi Mihál volt mind egy Körtvélesi Margidval, Erzébedvel, mely Margitot vett volt el Görgőy Lőrinc, az Erzébetet Bertóti Imre.
Margitnak a fia volt Görgőy Cristóph, László, Benedek, melynek fiai: Görgői Cristóph, Estván, Vilhelm, Márton.
Erzébetnek fiai, leányi, fia Bertóti Lajos, János. Lajosnak a leánya Berzevici Jánosné Hamburkon lakozó. Ugyan másik Lajosnak leánya Berzevici Andrásné.
Az én nagyapámmal, Körtvélesi Mihályval volt mint egy aranyától való Berzevici Estván, Herlyik, Márton, mely Körtvélesi annyát vötte volt el. Berzevici Fridrik és annak fiai voltak ez felöl megirt attyafiak.
Berzevici Estvánnak maradot egy fia, János, leányi edgyik Daróci Berzevici Jánosné, másik Körtvélest lakozó nagy Szumbati Gergely Deákné. Harmadik Bocskay Miklósné, ki volt az előt Szűnyay Istvánné.
Berzevici Heniknek fia Herlik, Ádám. Berzevici Mártonnak leánya Herczegh Györdné.
Görgöy Christóphnak voltanak öt leánya, mellyet férnek attanak. Edgyiket Friski Bertóti Jánosnak,
mely volt az előbi feleségétől való. Monaki Mihál János Péter hugától.
Az utolsó felesége volt Czetneky Ferencz leánya, melytől való az fia Estván Leányi edgyik Mariási Andrásné, másik Sulyok Estvánné, harmadik Pécsy Gáspárné, nedegyik Berzevici Bálintné.
Bertóti Imrének is maratakkal volt leányi, melynek vadnak maradíki. Edgyiket vötte volt el Gasmiry Lajos, annak leánya Viczei Estvánné, annak leánya Nagy Miháli Györdné Korczván. Az másik Mocskay Balás fiánnál, mely Mocskay Balásnak az felesége attyafia volt az szegény anyámnak, Dobóci nemzet volt.
Az feleségem Doboci Martoré Fövényesi Gál Margit, mely volt Gál Estván leánya Gyulay, ki Gyulából ki őzetvén, az pogánság miat, lakot Szatmárt. Mely Gál Estvánnak az felesége volt Szarvas Kövy Horvát Ferenc leánya, Horvát Sára. Mely Horvát Ferencnek az felesége volt Derencseni Margit, Győrd leánya, ki Mohac alatt veszed volt.
Annak at Derencseni Győrdnek három leánya volt és egy fia, Farkas, kinek Estván volt a fia, deficiált. Derencseni Győrdnek más leányi Derencseni Borbálya Loránttffi Jánosné, kinek fiai es leányi voltanak.
Edgyik fia volt Loránttffi László, annak fia Mihál, ki most Sáros-Patakon lakik. Az leánya Orsik aszszony Bakos Jánosné, kinek a fia Bakos János de Osdgyán.
Loránttffi Jánosnak volt még más leánya is, Barbély Demeterné, mellynek fiai Barbély János és Ferencz, kínek most unokája Halmi Gábor.
Az mely jószágot kit honnét nagy munkám és fáratságom, kőtségem után sok perel, alkovásal jutot kezemhez, ezek:
Az szegény atyám után in comitatu Ugocza Daboczon egy nemes őlyes
(űlés) a falu végén, a többi ki volt gondviselentlenség miat el egenedet
(elidegenedett).Az szegény annyám után jutot volt Körtvélest az udvarház, de melete való kertek jutotak volt hugaimnak, öcsöimnek, mellyek az ő résziket mint Sztankóczi Jánosné hugomnak attanak Ragoczi Katta aszszonnak, kinek az annyával egy vagyok.
En is az keveset békével nem birhattam a szomszédok miat, hanem én is attam Ragoczi Katta hugom aszszonnak és Kis Ruszkán való udvarházat vettem kezemhez, mely három nyomásra jó földöi vadnak, az előt is az szegény annyámé volt, de az öcsöim hirem elatták volt annyám halála után.
Az töb joszágot, kit feleségem után birok Martoniban, Szalonnán, Meszszesen in comitatu Borsod.
Item az Derencseny jószágban, ki az Derencsenieknek anyai joszágok volt, ki adatot volt az Szény jószágból Derencseni Imre bánnak és Szapolay Jánosnak, ki akkoron erdélyi vayda volt, de az ő része elidegenedet, ki most is Wayda rísznek hivatatik.
Martonyiban csináltattam az udvarházat, melyhez gondviselisem által szerzetem földöket, réteket. Az udvarházom kivül vagyon két egész házhely, kit Murany János es Nagy Juhasz házhellyének hinak.
Item egy fél ház Lengyen Jakabé. Az faluvégen birok egy pusztát Tott Mátthé hellét zálogul hatvan forintba. Az szőlő alat az halastót és az rétet szerzetem Köbliben lakozó aszszonytól.
Martonyiban az Szkaliczán bir egy földet, Pogány András dézmája ide jár, Kataliny ortványa is ide való, az Laczban is Beczkaháza felé azon kivül immár jó földeket cseréltem öszve darabokat az udvarházhoz.
Szalonnán birok harmadfél ház jobbágyot, kin laknak Benne András, Gál Péter, Lengyen Pál, jó nemes rétek földnek vadnak azon kivül az szalonnai határban.
Item szalonnai határban a Őrdő farkon birok egy rétet. Tizenegy szőlőnek az dézmát is az Kavacson.
Meszszesen birok egy jobat-helt
(jobbágy-helyet) földökkel edgyetemben. Réteket, földöket, kiket magam szerzettem, irtottam.
Meszszesi falo végen vagyon egy rétem, mellyet adot volt Loránttffi Pál ajándíkon, de én is száz forint érő lovat adtam volt neki ajándíkon. Másik ugyan ortván rét, melyet magam szolgáival irtattam. Harmadik is az száraz patakban szolgáimmal irtattam a meszszesi földin.
In comitatu Gömör Bakos Jánostól alkovás által és Loránttffi Miháltól adatot jószágh az feleségemnek, Ratkon, Babaluskan, Sztrizben, Laponyán egy néhány jobbágy és Derencsénben.
Babaluskán ött jobbágy, két pusztán.
Sztrižen négy egész hely de egynehanyon laknak rayta, jó réte erdeje vagyon.
Ratko mezővaroska, ott jutot ött házhely, mellynek edgyikén udvarházat csináltattam, ahoz jó földek vadnak és három jók rétek és az puszta halastó is az udvarházhoz való.
Derencsenben egy házhely, ki Szabados házahellének hivatatték, rétei vadnak négyhez és jó földei. Laponyai puszta teleknek fele, kinek erdeje, réte mind külöm vagyon.
Simoniban vagyon hat egész hely egy negyed rész, ki Derencseny résznek hivattaték. Tudom a Lorántfiak eleget fognak beneteket felőle ontatni
(untatni), de soha ne adgyátok kezekhez. Kötéslevelünk vagyon egymás kezöt Bakos János, Lorántffi Mihály, ahoz tarcsátok magatokat, ki Jászón költ.
Tur Tisza Varsant megnyertem tűlek, arról is köttés levél vagyon, de háromezer forintnál kölemben hozzá nem juthatok, arról is kötés levél vagyon, ki Jászón költ, hit tiszteség vesztíst allat.
Az tatya köttés levelünk Lorántffi Mihalyal, Bakor Jánossal, hogy mellyikünknek magva szakadna, edgyikröl másikra maradgyon joszágonk, az contractusban megh vagyon irva.
Az Tottsagról való jószágról hogy megalkuttam Loránttffi Mihály, Bakos János megh adta az kötést az Káptolomban, de az feleségem ot nem volt, két ezer arany a köttele, ki felbontaná s meg nem alloná.
Tur Tisza Varsanrul:
Ugy végesztünk volt akkoron, hogy hat esztendeigh ki nem válthassam az három ezer forinton, de az immár elmult régen. Kinek Isten közületek három ezer forintot adna, ugy mingyárást megh kellene oszolni.
Az mi joszágok perben vadnak, az mellyet meg nierhetnénk valamint valahogy egyenlő kőczégül Loránttffy urammal, Bakos urammal, az három részre kell oszlani, harmad részre mienk, kinek magva szakadna, edgyukünkrul masikunkra marad jószágh.
Az jószágnak adajárul való jedczés in comitatu Borsod:
Martoniban egész jobbágy tartozik Szent Mihály napián egy forint adóval, de ha szölője vagyon, egy cseber borral tartozik. Ki fél helyes, ötven pénzel, avagy fél czeber borral tartozik.
Szalonnan az szerint tartoznak.
Meszszesen az szerint tartoznak. Ratkon in comitatu Gömör:
Szuchacz Sebesteni Tamás és Pál egy ház helyen laknak, de anni földeket foglaltak házokhoz az török birodalomkor mint szintén három hászhoz valót.
Felül rajtok szálitottam egy szűr mivest, kinek Kitalta János neve, és ahoz az ház helyhez való földcket is az Szuchaczok bírjak.
Azon felül vagyon egy puszta, kinek . . . . . . . . . . .
1 Igy, üresen hagyva.* pusztának híják, az a neve, annak az földeit is mind az Szuchaczok birják.
Igyekeznek némelyek, hogy megh osztanák ház hely számra az földeket, de ti annak ne ályatok. Hanem az Szuchaczok három mivest adgyonak mikor hova kell, mert mikor megalkuttunk, akkor nékem Szuchaczokot minden hozzájok tartozó örökségestül attak, nem mondhatyák, hogy az után foglalták, törvénjel sem nyeri el senki. Ot dézmával nem tartoznak, hanem bort árulni tartoznak.
Az mely házat ot Ratkon csináltattam, azt soha senkinek ne adgyátok, edgyitek meg éri azzal lakójul, jó földek, rétek vadnak hozzá. Ad Udvarhelynek felét Mikolas Győrdnek attam, de az város koze nem kel hadni fizetni, mert az is nemes ülés, dézmájat ide adgya.
Az ratkai jobbágyok Ratkon való földeket megh szánthattyák és az réteket megh kaszálhatyák, azintén elegendők oda.
Adajok pedigh Szent Györdgy napián. d. 50
Item Szent Mihály napián frt 1 d. 50
Item Karácson napián d. 50
Egyéb aprólék az ratkaiaknak azért engedtetet megh, hogy bort árulnak.
Az Totcsagon mindenik jobbagy tartozik Karácsonra egy egy madárral,
Egy egy kita kenderrel,
Egy egy font olayal,
Egy egy tyukkal, meg azon kivül is adgyon.
Sztrisieknek adajok:
Szent Mihály napián mindenik egész
helytűl frt. 1 d.
Item Szent György napión frt. – d. 12
Mindenik ház helytül annak előtte
mindeniktűl volt d. 24
Egy egy tyukkal is tartozik mindenik.
Babatusiaknak adajok:
Szent Mihály napián mindenik ház
heltül frt. 1 d.
Szent György napián ugy hallottam,
hogy mindenik neltül tartoznak frt. – d. 10
Az pusztátul kettőtül, babaluskaitul
vöttem esztendőnkint frt. 2 d. Igasságh szerint dézmával is tartoznak.
Derencsenben, mely puszta vagyon, arra jobbágyot kel szálítani és a szerint szolgáltatni, mi az igaz adaját is ugy venni mint egyebek adgyak, oth kilenczedet tartoznak adni az földekbül. Ahoz jó négy rét vagyon, földek minden nyomásra, de az kik reá szállottak, mind közinkben osztották, mert ot nem volt jobbágyhely, Hanem czak az uraknak zelleri szolgái, most csak egy nyomásra vagyon szántó föld. Laponiai puszta teleknek jó földei, rétei vadnak, az földet ki be veti hetedik kereszt az föld is az úré, dézma.
Az veteket
(réteket) pénzen athatni el. Esztendőnkint meg leszen 18 szekérel.
Az mezeiét is senki adomán nelkűl nem élheti, szabad az marhát róla be hajtani, de ha major házat rajta csinálhatna, úgy volna jó haszna. Erdők ez jószágocskában jók vadnak, melyekben ha disznókat. haitnak vidékiek, tizeddel tartoznak és valló pénzel, kinek tized nem jutna.
Magunk jobbágyi minden esztendönként tizedvel tartoznak az disznókbul es juhbul, méhbül.
Mindenik jobbágy Sztrižen, Babaluskán tartozik egy egy köböl zabbal, szombatival.
Derencseni erdő, ha termene, disznó tizedbül, Bakos Jánosval Lorántffi Mihályval, fele dézmája mienk. Az urak hedyérül, ki . . . . . . .
1 Igy, hézag hagyva.* hivatik, azonképen Poloma, Krokava, fele vagyon. Az derencki erdő is köz, mert ugy vagyon az alkuvás, hogy mindenüt az derencsenyi jószágban olyan igasságom legyen, mint Lorántffinak s Bakos uramnak, melyrül levél kőt jászai conventbul.
Derencsenben vagyon három ház hely; edgyik Bakos Jánosé, másik Lorántffi Mihályé, harmadik Fövényesi Gál Margitháé, Doboczi Mártonnéjé es: Derencseninek az falutul külöm erdeje, ki Urak erdejének hivattatik, oth csak az urak marhája járt, ha kinek disznait reá bocsátyák, annak az jövedelme fele minket illet, Lorántffival es Bakos János urammal.
Az derencseni jószágban mely erdök vadnak, mindenüt köz az erdők jövedelme Bakos urammal es Lorántffy urammal, vidéki emberektül ugy mint fele, az fele az töb atyafiaké, és kinek kinek az jobbágya dézmával tartozik adni urának.
Malomrul való jedczés:
Ratkai malombeli részt az vígezés szerint bírnia kel harmad részt.
Strižen uy malnot kel épitetni, mert ez mostani más ember földén vagyon építeni, és ez malom, ki vagyon, urat illet, mert elszököt az ki csinálta volt.
Babaluska is vagyon malom hely.
Simoniaknak adajok mindenik edgy jobbágytul Szent György adaja esztendőnkint frt. 3 d. – Buzabul tavaszbul kilenczedet tartoznak adni, de ot hét ház helynek. Gál Peteré ki volt ez Pongracz Miklosé magatok vessétek be mindenkor ugy haszna leszen. Egy negyed rész is vagyon kinek Borla hele neve, azt is magatok vessétek megh.
Két egész jobbágy vagyon. Edgyik Marton Lűriacz másik Baczkó Péter. Zellérek vadnak nálok, azok is tartoznak segíteni mi nekünk. Rétek jók vadnak ez ház helyhez, azokat minden esztendőben meg kel kaszálni es szénájul eladni. Egy egy kita kendervel is tartoznak esztendőnkint és káposztát is adnak egyéb uraknak, és kendert vetnek és meghkészétik. Egy egy font olaival is tartoznak.
Az falu földén vadnak osztatlan rétek, melyeket az falu Valal réteinek hínak, melyekre mostanságh pénzt vettek fel az falu török adajára, az mely jobbágyim
Gál Péter es Pongrácz Miklós onnét eljöttek azokon az mi ő rájok háramlott, az pénzben megh vették rajtok. Az rétbül az én részemet ki kel mérni és mi számunkra kaszálni.
Másutt is vagyon az fele köz rét osztatlan ugyan Simoniban, megh kel osztani, azon kel lenni.
Volna töb joszág is Simoniban, melyet Jakofiné birt, kinek csak jegy ruhájával tartoznám, de Loránttffi Mihály titkon, hogy nekünk ne Iegyen közünk
hozzá, adot Jakofinénak száz negyven forintot, ugy foglalta el.
Gömör vármegyén tiltottam Lorántfit, hogy jegy ruhájának felette megh vetelétül. Jakofiné is Sos Anna aszont eladásátul és szolgabirót kértem ki az jószágnak megh számlálására, mely csak abban maradot. Vagyon relatiója akkorbeli szolgabirónak, melyet megh kel keresni az nemes vármegye prokutolumjában
(így!), és ugy tetzik ki, melyik joszágh legyék az az Derencseniéi.
Holmi régi perek vadnak fen, melyek octavát illetnek, azokrul ugy vagyon végezésünk, hogy mint megnyerhetünk benne, vagy perrel vagy alkuvásul valamint valahogy ugy hogy egyenlő kőcségül keressük és egyenlöképen osztozzunk Lorántfi Mihály, Bakos János és feleségem Fövényesi Gal Margit három felé és melynek magva szakadna, edgyikrül másikra szályon, az levelek pedigh Szarmaskoi
(így!) Horvat Ferencztűl marattak, melyek Lorántfi Mihályval vadnak, végezésünk olyan vagyon, hogy megh adgya öket, kinek mását. Erős kötes vagyon rula, jászai conventben költ,
Vadnak Körős Maros kőzőt is jószágok, kik közösök voltanak Gal Andrásval, melynek fia Gal Mihály, az én feleségem Gal Estván leánya. Ezek edgyek voltunak.
Körős Maros közöt volt edgyik falujok, Medgyes. Az másik Fővenyes; ezek Gyula táján vadnak, de puszták. Ezeken kívül sok falukban volt jószágh: Keziben, Csabacsudon, Ötvenyesen, Egy haza Kerekiben, Csepregen, Csigatövisen, Otlakon.
Gal Estvánnak Szakmárt is volt háza.
Gal Estvánnak volt két felesége. Az első volt Uyfalusi nemzet, melyet hinak Szilvas Uyfalunak. Edgyik Judith Horvat Miklósné, melyek vadnak leányi unokái. Annak leánya vagyon Galgocz felé Paczalan Kalnay Jánomé, mostan edgyík Ieánya vagyon Nagy Tarkaniban. Az harmadik volt veseny Miklósné, annak fia Estván Erdelyben lakik.
Ersebet második leánya Gal Estvánné az volt Verboczy Jánosné, annak az fia Pál és leánya Judith. Ugyan ennek az elébi urátul vagyon egy fia Horvat Mihály, Erdelben lakik.
Az utolsó feleségétül Gal Estvánnak nem maradot töb gyermeke az felesésemnél Gal Margitnál, az volt Horvat Ferencz leányátul, Horvát Sárátul, mely Horvát Sára volt Derencseny Margit leánya, mely Margit volt Derencseni György leánya. György volt Derencseny Imre bán fia, mely Horvátországban veszet volt Szegenyvára alat fiával edgyüt Pálval, ki akkoron horvátországi bán vala.
II. Genealogia generosi ac nobilissimi viri domini Petri Doboczy.
Petrus Dobóczy filius generosi quondam domini Martini Dobóczy, sacrć cćsareć regićque maiestatis prćsidii Onodiensis supremi capitanei.
Az szegény attyámnak az szegény anyámtul voltanak négy fiai: György, Ferencz, Péter és András. György és András deficiáltak, Ferencznuk marat három fia: Gábor, Sigmond és Ferencz s két leánnya Örzik és Sára. Nékem Doboczy Péternek három fiaim János, András és Sámuel, az feleségemtül Cseytey Liptay János leányátul, Judittól, kitől születtenek ezen felül meg irt fiaim.
Az nagyobik fiamot megházasítottam, vette el Sáros vármegyéből Roskovány Christoph leányát, Sophiát, kinek vagyon fia Márton és leánnya Mária. Az két fiaim nőtelenek, András és Sámuel.
Az szegény anyám halála után marat vólt jószágunk az annyárul az mint az attyám genealogiábúl ki tetsik. De az én báttyaim, Doboczy György, Ferencz és eőcsém, András elzálogositotanak, kit én sok kőcségemmel s fáradtságommal, némely részét kiváltottam. És azon kívül Csetnek városában szép eőreőgségeket szerzettem magam industriájábul. Ugy mint keő házat feöldével, rétével, kiről levél vagyon. Más házat vettem négy száz forinton, kiben János fiam lakik, feöldével, rétével edgyüt.
Az eőstül marat jószágot Geőmeőr vármegyében, Ratkón és Sztrisben váltottam ki Palatinus uramtúl ezer forinton.
Item Borsod vármegyében Szalonnán váltottam ki pater, jesuitáktúl negyedfél száz forintokon, három házhelly vagyon, és az Kavacson léveő szőlők. Az Küvölgyön az pinezét és mellette léveő szőlőt is pénzen vettem, kiről levél vagyon. Az Nádasban is Bene András szőlője enim, János fiamnak attam volt, de vissza vettem, mivel gongyát nem viselte. Az Kavacson, szalonnai hegyen, egynéhány szőlőbül jár fele dézmája nékem, fele az földes uramé, az mint az attyám genealogiából ki tetzik.
Az töb eőstül marat jószágok, kik zálogban vadnak, azokról vadnak levelek, kitt én attam el, kitt pedig az báttyaim, az levelekből ki foglh teczeni.
Az simonyi jószág kétt karban van elzálogositva Kazay uramnál.
Martony udvarház négy száz forintban, még azon kívül kétt egész házhell van zálogban, egyik Murany házhele, másik Csudó házhele.
Doboczy Ferencz gyermekinek engettem bírni Martonyban Lengyel Jakab fél házhelét és Mesessen is fél házhelet, ki csak enim vólt, de illyen okon hogy jusomat ki nem vettem, hanem olly jussom vagyon most is mint az előtt, migh én bírtam. Azért mezejét, erdejét szabadon élheti morhám és szabad uraságában vagyok most is, azután is fiaim birhattyák szabadossan mint igaz feöldes urak.
Zemplyn vármegyében az attyámrul marat jószág zálogban Keörtvélest Rákoczy Ferencz uram udvarházának elenében, három száz forintban, kiről levél vagyon.
Item Kis Ruszkán egy nemes udvarház helly, de puszta, az is zálogban vagyon két száz forintban, kirül
levél vagyon, most Bancsy Sigmond uram birja az mint értem.
Az szegény attyámnak Ugocsa vármegyében Daboczon volt udvarháza az falu végén, – nagy keörtvéllyfa volt az ház eleöt, minden pénz nélkül, ot való attyafiak birják, az ki oda menne közületek, keresné ki, szőlő is volt hozzá.
Az feleségem attyárul, Liptay Jánosrúl, és annyárúl, Pogány Margitrúl melly jószág lehetne, Cseytén Liptay Ferencz, az feleségem báttya birta az attyai jószágát, ki ez mai napig is osztatlan. Az feleségem részét Liptay Ferencz fiátul ki kell keresni, egy udvarház vólt, öt zellyér, jó földek, rétek és jó három szőlők. De ezen jószág közös vólna Szent Györgyön lakozó Romhany Judittal, Molitor Sámuelnéval, mivel eő is edgyik attyafiu.
Az feleségem annyárúl, Pogány Margitrúl az Dunán túl Szala vármegyében marat jószág, kit Liptay Ferencz, az feleségem báttya, Szelecsény János uramnak adó arendában atta, az melly ugyan Szelecsény ben lakik. Az feleségemnek az részét is mint Liptai Ferencz vette fel 28 esztendőtől folyvást, kit az fián kell keresni mint tutoron, mivel az attya percipiálta épen az jövedelmet.
Az mi az én eőstűl marat jószágomat illeti, kit Geömeör és Borsod vármegyékben bírok, és kik zálogba vadnak is, mind az szegény annyám elejéről, Derencsény familiárúl szálottanak vólt.
Item az gyulai jószágban kit birok is, kik el is vadnak zálogosítva mind az szegény annyám attyárúl, Feővenyessy Gall Istvánrúl szálottanak. Magam is bátyámmal, Doboczy Ferenczel egynéhány falukat kértünk eő Feőlségétűl, most is kettőt birok Doboczy Ferencz árváival edgyüt, Nagy Iratost s Tompát, az többi zálogban vadnak, kirűl szép levelek is vadnak, ha Isten erőt ád, kiválthattyátok leveleknek continentiája szerint, az melly falukat bírtam azon falusi lakos embereknek levelejébül tudhattyátok mint adósztanak.
Dr. BOROVSZKY SAMU.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató-választmánya folyó évi április hó 26-ikán ülést tartott, melyen Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt Barabás Samu, id. Dániel Gábor, ifj, Reissig Ede, Szent-Ivány Zoltán, id. Szinnyei József, ig.-vál. tagok, Schönherr Gyula titkár, Áldásy Antal jegyző és óth Árpád pénztárnok vettek részt.
Az első felolvasás tárgya Ghyczy Pál évdíjas tag «A rangjelző koronák» czimü dolgozata volt, melyet Áldásy Antal jegyző olvasott fel. Ezután a titkár magát megnevezni nem akaró társulati tagnak «Harsági Farkas Márton czimerleveléhez» czimü dolgozatát olvasta fel, melyre ifj. Reissig Ede tett helyreigazitó megjegyzéseket. Mindkét dolgozat a Turulban fog közzététetni.
A folyó ügyek előtt a titkár bejelentette Majláth Béla ig.-vál. tagnak f. évi márczius 23-ikán bekövetkezett elhunytát. Az igazgató-választmány mély megilletődéssel vette tudomásul tagtársának elhunytát s elhatározta, hogy emlékét jegyzőkönyvében és a Turul hasábjain közzéteendő nekrologban örökiti meg és részvétének az elhunyt özvegyéhez intézendő iratban ad kifejezést.
A társaság évdijas tagjai közé felvétetett Jankovics Mihály József tanárjelölt Budapest (ajánlja Tahy István pártoló-tag.
Bemutattatott a pénztárnok jelentése, mely szerint az ülés napjáig befolyt 2435 k. 86 f., kiadatott 1727 k. 69 f., maradvány 708 k. 17 f.; vagyonállás: értékpapirokban 23,600 k., kötelezvényekkel biztositott alapitványokban 5200 k., kötelezvény nélküli alapitványokban 1000 k., a középkori czimeralbum és a nemzetségi zsebkönyv alapja 600 k., pénztári készlet 708 k. 17 f., összesen 31,108 k. 17 f.
A titkár bejelentette, hogy a két évnél régibb tagdijhátralékok ügyében február havában szétküldött elnöki megintésre 52 társulati tag közül heten egész tartozásuk, hatan annak egy része beküldésével rótták le kötelezettségüket. E czimen beérkezett összesen 575 korona. A nem fizetők az ig.-választmány korábbi határozata alapján a társaság ügyésze által fognak tartozásaik kiegyenlitésére felszólittatni.
Báró Mednyánszky Dénes alapító-tag a Mednyánszky család történetére vonatkozó genealogiai és czimertani adatokat tartalmazó dolgozatát ajándékozta díszes kiállitásban, bőrbe kötve, a társaságnak.
Az igazgató-választmány a becses gyűjteményt irattára számára örömmel fogadva, az ajándékozónak hálás köszönetét rendelte tolmácsolni.
A jegyzőkönyv hitelesítésére az elnök id. Dániel Gábor és id. Szinnyei József ig.-vál. tagokat küldte ki, s ezzel az ülés véget ért.
Majláth Béla.
(1831–1900.)
Immár a harmadik halott, kit a kérlelhetetlen halál e folyó évben kiragadott társulatunk igazgatóválasztrnányának sorából. Gróf Batthyány Gézát és Ivánfi Edét csakhamar követte a sirba választmányunk legrégibb tagjai sorából Majláth Béla, ki ez év márczius 23-án vált meg az élettől.
Székhelyi Majláth Béla 1831 június 18-án született Andrásfalván. A szabadságharczban a 13. pesti honvédzászlóaljban vett részt, hol hadnagyi rangot ért el. Közpályára 1861-ben lépett, a mikor Liptó vármegye főjegyzőjévé választotta, mely állásról azonban a provizorium alatt lemondott. 1867-ben ujbóI Liptó vármegye főjegyzője, 1875–1877-ig a vármegye alispánja volt. 1879-ben a Magyar Nemzeti Muzeum könyvtárőrévé neveztetett ki, mely állását 1893-ban történt nyugalomba vonulásáig viselte.
Irodalmi munkásságának kezdete a hetvenes évekre esik, a midőn történelmi tanulmányainak eredményeit kezdte közre bocsátani. A Magyar Tudományos Akadémia 1880-ban választotta tagjai sorába, s ettől kezdve mind intenzívebb muukásságot fejtett ki. A nyolczvanas évekre esnek nagyobb történelmi munkái és forráskiadványai, a szőnyi béke okmánytára, Széchenyi István gróf levelei, Maylád István életrajza és számos különböző folyóiratokban megjelent értekezései. A Budavár visszafoglalása emlékére 1886-ban rendezett történelmi kiállítás az ő fáradozásának eredménye, s annak az ő tollából megjelent katalogusa e kiállításnak az irodalomban is maradandóbb nyomot biztosított. Párhuzamosan történelmi tanulmányaival haladtak a hazai genealogia, czimer- és pecséttan terén mozgó tanulmányai, melyek szoros értelemben vett történelmi tanulmányait csakhamar háttérbe szoritották.
Midőn társulatunk 1883-ban megalakult, Majláth Béla mindjárt az igazgató-választmány tagjai sorába lépett. Ettől kezdve alig van folyóiratunknak egy kötete, melyben tollából eredő czikkel nem találkoznánk. A hazai czimer- és pecséttan, de főleg a genealogia köréböl vett tanulmányai mindig egy-egy érdekes kérdés tisztázását mozditották elő. A Hunt-Pázmán nemzetségről, a Majláth családról, a liptómegyei törzsökös családokról, a Kereszturiakról, Zemche ivadékairól, a Platthy családról, a liptó-vármegyei királyi sólymárok leszármozóiról irt czikkeiben foglalta össze családtörténeti kutatásait, melyek széleskörű levéltári kutatásokon alapulva, a hazai családtörténetnek nem egy bonyolult homályos kérdését világitották meg. Pecsét- és czimertani dolgozatai pedig mindig egy-egy ujabb, érdekesebb dologra hívták fel a szakkörök figyelmét. Irodalmi munkássága genealogiai irodalmunkban Majláth Béla nevét a jövőre is megörökitendi. Az érdeklődés, társulatunk és folyóiratunk iránt, melyek megalapításánál is ott állott, munkásságában egész haláláig megnyilatkozott. Élete utolsó időszakában írta meg dolgozatát a Thuránszky családról, mely folyóiratunk jelen füzetében lát napvilágot. Ez volt utolsó dolgozata, melyben ujból Magyarország egyik legrégibb, a XIII. századig felnyuló nemesi családjának leszármazási viszonyait tisztázta.
Hazai genealagiai irodalmunk egyik legjelesebb, fáradhatatlan munkását, társulatunk egyik legrégibb tagját gyászolja az elhunytban, kinek halála a hazai családtörténetre s társulatunkra sulyos veszteséget jelent. Nyugodjék békével!
SZAKIRODALOM.
Szeged története, irta Reizner János. Kiadja Szeged szab. kir. város közönsége. Szeged, 1899–1900. 8-r. 4. kötet.
A közelmultban megjelent történeti monografiák sorozatában előkelő helyet foglalnak el azok a művek, melyek a mai társadalmi rend alapelemei, a városi polgárság történetével, jogviszonyaik fejlődésével, műveltségük és egész társadalmi életük alakulásával foglalkoznak. E czélnak van Reizner most megjelent műve is szentelve, mely a magyar alföld legnépesebb és legvirágzóbb városának multját és jelenét van hivatva megörökíteni, s a mely ennek kapcsán hazánk történetét is sok becses adattal világitja meg. A négy kötetből álló mű első kötete (XI + 398 l.) Szeged történetét a prćhistorikus időktöl kezdve a XVIII. század végéig tárgyalja. A város nevének a legrégibb oklevelekben előfordult különböző alakjait a
sziget szóra vezeti vissza, s ugyanezt a város földrajzi fekvéséböl merített érvekkel ís bizonyítani törekszik, közli a város nagyobb és kisebb pecsétjeinek legrégibb lenyomatait, melyek közül az első 1469-ben készült, a második pedig 1489-ben. A város középkori czimere tudvalevőleg kiterjesztett szárnyu sas; ez látható mind a két pecsét pajzsában. A régibb pecsét köriratát Reizner következőkép olvassa: «Sigil(l)um Civitatis Segediensis iudicum ac villa(norum).» A másik, kisebb pecsétrajzát a Turul 1884. és 1889. évfolyamaiból ismerjük, csakhogy 1490 évszámmal, míg Reizner 1489-et olvas, és jegyzetben
hozzáteszi: «lehetséges, hogy e kisebb pecséten 1489-nek tetsző évszám is.. nem helyes metszésű, és hogy a nagyobb pecséttel egykoru». (Maga a rajz, mit munkájában közöl, oly homályos, hogy egyik állitás mellett sem bizonyit.) – A kötet a továbbiakban az 1541-ben bekövetkezett török hódoltság eseményeit tárgyalja, és a város későbbi katonai és kamarai igazgatását, melynek megszüntével 1710-ben I. József megujitja a város régi kiváltságait, azokat az országos rendek is elismerik és ünnepélyesen törvénybe iktatják. Itt folytatja a szerző a város pecsétje fejlődésének történetét, melyet olvasóink a Turul 1889. évfolyamából ismernek.
A második kötet (367 l.) a XVIII. század végétől az 1879. évi nagy árvizig terjedő korszakot öleli át. A XIX. század elején a város mindinkább halad a polgárosodás terén: közhasznu intézeteket alapitanak, a polgárság vagyonosodását előmozditó intézményeket létesítenek, és a szellemi műveltség általános emelésén fáradnak. A szabadságharci mozgalmaiban a város polgársága lelkes részt vesz, sőt annak hanyatlása idején a város egy időre katonai és politikai központtá lesz, az önkényuralom alatt pedig osztozik az egész nemzet szomorú sorsában. A harmadik kötet (541 l.) a város jelenkori állapotát ismerteti egyes intézményei szerint, miközben rövid visszapillantást nyujt ezek történetére is. Tárgyalja a város követküldési jogának történetét és törvénykezési jogának eredetét. A város hatósága ép oly hiteles helyet és személyt képezett, mint a minők a káptalanok és konventek voltak. (A polgárok jogügyleteiröl szóló oklevelek azért nem maradtak ránk, mert ezek a város régi levéltárával együtt megsemmisültek.) Fel vannak sorolva a város régi föbirái 1408-tól a királyi törvényszék felállításáig, kik közül többen nemességet is nyertek. Diplomatikai szempontból érdekes a negyedik kötet (650 l.), a mely Szeged város történetére vonatkozó okleveleket, összesen 296 darabot közöl. Az oklevelek között 64 középkori oklevél van, melyek közül a legrégibb az egyetlen Árpádkori, IV. Béla király 1247. évi adománylevelének I. Mátyás király 1465. évi megerősítő oklevelében foglalt átirata. A középkori oklevelek kilencz kivételével Szeged város titkos levéltárából vannak közölve, s eddig még nem jelentek meg nyomtatásban. A városi polgárság kiváltságait annyira szivén viselő Zsigmond királynak 17 darab oklevelét közli. Különös figyelmet érdemel ezek közül a városi polgárság összes jogviszonyait megállapitó 1405. évi úgynevezett decretum minus, mely I. Mátyás király 1464 április 3-ikán kelt megerősitő átiratában van meg a város titkos levéltárában, Zsigmond király többi oklevelei a városi polgárok vám és adómentességét, birói illetékességét, tanács-választó jogát és vásártartási kiváltságait állapítják meg. I. Mátyás király 28 oklevele hasonlóképen a városi polgárság kiváltságait gyarapítja: kegyúri jogot, vám- és adómentességet, vásárjogot, biróválasztási jogot ad a város polgárainak, s a szomszédos kúnokhoz való viszonyaikat megállapítja. Az ujkori iratok között kulturtörténeti szempontból érdekesek a 207. szám alatt közölt 1728-tól 1744-ig tartó s európai hirre vergődött szegedi boszorkányüldözésre vonatkozó periratok, melyek a kérdéses tárgyra nézve böséges adatokat nyujtanak. 84 darab ügyiratot közöl e tárgyról: tanuvallomásokat, kényszervallatási jegyzőkönyveket, birósági véleményeket s tűzhalálra szóló itéleteket, melyek mindegyike figyelemreméltó. Az egész munkát egy 93 oldalra terjedő név és tárgymutató fejezi be, mely azonban, sajnos, a negyedik kötet anyagát nem foglalja magában, s igy az oklevelekben levő anyag felhasználását nagyon megnehezíti. A három első kötetben több önálló képmelléklet van, melyek jegyzékét az egyes kötetek külön-külön adják. Nagy kár, hogy a szövegben előforduló képekről, pecsétlenyomatokról és hasonmásokról semmi kimutatást sem találunk, mert ezzel az áttekintés nagyon meg van nehezitve. A munka két első kötete a magyar történelemmel foglalkozóknak nyújt bőséges adatokat, a harmadik kötet a mai társadalmi viszonyok ismeretét egésziti ki, a negyedik kötet pedig a diplomatikusok számára tartalmaz érdekes anyagot. Az egész munka világosan, magyarosan van megírva; szerzője, Reizner János, az ismert nevű történetíró, kinek évtizedekre terjedő munkássága eredménye van e vaskos kötetekben letéve, egyaránt bizonyságot tett páratlan szorgalmáról és irói kepességeiről. A munka külső kiállítása is minden tekintetben kielégíti a várakozásokat. Nagy szolgálatot tett Szeged város lelkes közönsege a magyar történettudománynak, midőn ily nemes vállalat megvalósulását előmozditotta.
G. A.
Magyarszág vármegyéi és városai. (Magyarország monografiája.) Szerkeszti Dr. Borovszky Samu. Szabolcsvármegye. Irták a szabolcsvármegyei helyi munkatársak. Budapest «Apollo» irodalmi társaság, 1900. 4 rét XVI. + 574 II.
E vállalatnak immár ötödik kötete fekszik előttünk. A tiszta magyar vármegye mintaképének, Szabolcs vármegyének monografiáját adja ez, már az előbbi köteteknél követett munkaprogramm beosztása alapján állva. A helyi munkatársak nagy csapat müködött közre vármegyéje monografiájának megírásánál, az egyes fejezeteket még egy külön erre a czélra felkért szakértő birálta felül. E monografiának a vármegye történetével foglalkozó két része van, az egyik dr. Jósa András tollából Szabolcs vármegye őstörténete, a másik dr. ifj. Reissig Ede tagtársunkéból Szabolcs vármegye története, melyek elsejét Nagy Géza, másikát dr. Borowszky Samu revideálta. E két fejezetet, noha azok bennünket közelebbről nem érdekelnek, tárgyuknál fogva megemlítjük.
A vármegye családjaival foglalkozó fejezetnek ugyancsak Reissig Ede a szerzője, míg revízióját Csoma József tagtársunk végezte. Az 506–537 lapokra terjedö fejezetben ifj. Reissig Ede a Szabolcs-vármegyei nemesség történetét a legrégibb korral, a tatárjárás előtti idövel kezdve, az ezt megelözőleg letelepedett legrégibb két nemzetség, a Balogh-Semjének és a Guth-Keledek ismertetésével vezeti be. E két nemzetségrőI valamivel hosszabban emlékezik meg, jóllehet csak a legszükségesebb adatokat, illetve a legkiválóbb tagoknak neveit sorolja fel. Összeállitja továbbá röviden egész a XIX. századig a megye nemességére vonatkozó főbb adatokat. És pedig első sorban a XV. századig a megyében előtünt nemzetségeket, a minők a Boga nemzetség, a Rathold, Bastech, Szoárd, Poch, Pécz, Hont-Pázmán és a Kaplyon nemzetség, s az azokból származott családokat emliti fel egész röviden, majd
a XV. századbeli családokra tér át, aztán a mohácsi vész utáni idükről szól. Megemlékezik e helyt azon két nemesi vizsgálatról, melyek egyike 1725-ben, másika 1855-ben készült. Közli az első összeirás alkalmával jelentkező családok jegyzékét, melyek nemességüket az eredeti czimerlevél felmutatásával igazolták, adva egyuttal a czimereslevél adományozásának évét is. E családok száma mintegy 83 volt, más okirattal pedig még; 38 család igazolta nemességét. Ez az összeírás azonban az illetékes köröket nem elégítvén ki, 1755-ben tartatott meg az uj országos nemesi összeirás, mely az összes birtokos és 268 armalista nemes családon kivül a főpapokra és főranguakra is kiterjeszkedett. A XIX. század elején a vármegye birtokos nemes családainak száma 530 volt.
E nagyon is rövidre szabott általános bevezetés után betűsoros rendben adja szerző a vármegyebeli nemesi családokat. 298 nemesi családot sorol itt fel hosszabb-rövidebb adatok kiséretében, melyek a család czimerszerzésének idejére, főbb tagjaira, czimerére stb. vonatkoznak. E részben szerző felhasználta nem csak a főbb genealogiai munkákat, s egy-két ujabb segédkönyvet, mint pl. Csánki Dezső művét, hanem az országos levéltárban őrzött adóösszeirások és nemesi vizsgálatuk, a vármegye levéltárában lévő nemesi vizsgálatok adatait, továbbá egyes családok birtokában lévő okiratokat is. Folyóiratunk olvasói előtt nem ismeretlen, hogy szerzőnek a jelen munkája nem az első e nemben; már az előző, Vas és Nyitra vármegyéket tárgyazó kötetekben is ő közölte volt az illető megyék nemesi családainak jegyzékét. Ez ujabb munkája a Genealogiai irodalmat egy igen hasznavehető utmutatóval gyarapítja, mely e vármegyei nemességre nézve nélkülözhetetlen kalauz gyanánt fog a jövőben a nemességi kutatásoknál szolgálmi. A szöveget egyes családok czimereinek metszetei illusztrálják, melyeknél azonban nem hallgathatjuk el abbeli megjegyzésünket, hogy azok között kivitel tekintetében nem egy nagyon kezdetleges fokon áll. A munka belbecséből e körülmény mit sem von le, de a kiadványnak mindenesetre előnyére fog válni, ha a szerkesztőség a további köteteknél a czimerrajzokra nagyobb gondot fordit.
– y. –
Esztergomi kanonokok 1100–1900. Irta Kollányi Ferencz. A magy. kath. egyház kilenczszázados évfordulója alkalmából kiadja az esztergomi főszékesegyházi káptalan. Esztergom. Buzárovits Gusztáv könyvnyomdája. 1900.
Egy évtized munkájának, szorgalmának a gyümölcse az előttünk fekvő vaskos kötet, amelynek tartalmáról a szűkszavú czim nem nyujt kellő fogalmat. Nem csak az esztergomi kanonokok hosszú sorának névlajstroma, nem csak ezeknek pontos életrajza, hanem meg van irva benne az ország ezen első káptalanának rövid története is, megrajzolva oly módon, hogy a régenmult idő megelevenedik előttünk. A magyar müvelődéstörténethez egy ujabb alapkő ez a munka, amelyért szerzőnek hálával tartozik a magyar történetírás.
A névlajstrom 1454 kanonok többé-kevésbbé terjedelmes ételrajzát foglalja magában. Látva az adatok tömegét, szinte csodáljuk, mint volt bátorsága a szerzőnek elkezdeni művét. A jó névmntató lehetövé teszi, hogy a sok családtörténeti adatul is fel lehessen használni. Nem egy genealogia nyer jó kiegészitést a Kollányi könyvéből, amelynek nevei közt az ország első családai szerepelnek.
Még a heraldikai adatok sem hiányoznak. Igy például meg van emlitve, hogy Thakaró Gergely kanonok 1502-ben, Szelestei Gosztonyi János pedig 1507-ben czimerlevelet nyert.
Ajánljuk a derék munkát genealogusaiuk figyelmébe.
V.
Nagy Iván. Családtörténeti értesítő. Szerkesztik és kiadják Dr. Komáromy András és Pettkó Béla. II. évfolyam 1900. 4-5. füzet.
A tartalmas füzet első közletnénye
Komáromy András tollából folyt: A Bilkay és Lipcsey család eredetéről. A czikk egy XVII. századi genealogikus feljegyzés alapján sok tekintetben kiegészíti s jobbitja
Petrovay Györgynek a nevezett családokról folyóiratunkban megjelent dolgozatát.
Pettkó Béla a királyi könyvekben foglalt czimerleirásoknak tizedik folytatását közli. A
Magyarország Családai czimü rovatban
(r.–r.) a Milleji Salamon,
Benkó Imre a Benedicty,
Sárközy Imre a Paiss,
Csoma József a Lonmiczai Kissevich-Horváth és
Berseny Árpád a Nagyidai Berseny család történetét és genealogiáját bocsátja közre. Különösen érdekes ezek közül a Salamon család rövid monografiája. Oly sokféle egymásnak ellentmondó tradiczió volt ismeretes ennek az ősi nemzetségnek az eredetéről, hogy örvendenünk kell, hogy végre akadt egy szorgalmas genealogus, a ki hiteles adatokból állitotta egybe a család törzsfáját. Kétségtelen – a czikk szerint – hogy a családot III. Béla király nemesitette meg 1178-ban. Természetesen, összefüggő genealogiát ilyen ősi időkből hiába várnánk; sőt későbbről is hiányos a leszármazási tábla, miután a nemzetség sokfelé elágazott s levelei szerte hurczoltattak.
A család czimerének megállapitása kissé ingatag alapokon nyugszik. A czimer csak XVII. századi és ujabb pecsétekből ismeretes, szinjelzése pedig, a czikkiró szerint «az általános heraldikai szabályok értelmében állapittatott meg». Nagyon szeretnők tudni, hol találhatók azok a szabályok, amelyek segitségével meg lehet egy szinjelzetlen czimer szinét állapítani. Az efajta rekonstrukcziókkal óvatosan kell élni, mert – kivált a régibb időkre – sokféle tévedésnek válhatnak szülőanyjává.
Csoma József czikke a Kissevich-Horváth családról szerzőjének szokott alaposságával van megirva. A dolgozat nem ugyan terjedelme, hanem elbeszélő, élvezetes modorával szinte kiválik a többi közül. Az 1754–1755-iki országos nemesi összeirás közlésében Győr, Heves- és Külső-Szolnok és Hont vármegyék kerültek sorra. A Tárczában Orosz Ernő közli a Hevesmegye levéltárában őrzött nemeslevelek lajstromát, czimerleirásokkal együtt.
A füzethez mellékelve küldte szét a szerkesztőség az első évfolyam névmutatóját, melyet Kovássy Elemér állított össze. Csak ez a névmutató nyujt fogalmat az első kötetben foglalt anyag terjedelméről. Majd két és fél ezer nevet tartalmaz, ami körülbelül azt jelenti, hogy ennyi nemes családról lehet egy-más adatot
találni a Nagy Iván 1899-iki kötetében. Ez a folyóirat olyan forrásgyűjteménye lesz idővel a magyar családtörténetnek, aminővel egy nemzet sem dicsekedhetik.
E-r.
Udvarhely-vármegyei nemes családok
czimű műre hirdet előfizetési felhivást Pálmay József mely művét ez évi márczius hó folyamán igérte sajtó alá adatni. Az előfizetési felhivásban szerző közli azon udvarhely-vármegyei nemes családok neveit – számszerint 602 – mely családok a munkában feltalálhatók lesznek. A munkáról megjelente után megfogunk emlékezni, most csak olvasóink figyelmét akarjuk felhivni reá. Az előfizetések Balogh Pál könyvnyomdászhoz Székely-Udvarhelyre küldendők be.
Adatok a Mednyánszky-család történetéhez.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társulat folyó évi április 26-án tartott ülésén mutattatott be báró Mednyánszky Dénesnek, társulatunk alapitó tagjának kézirati műve a Mednyánszky-család leszármazásáról, melyet ő a társulat irattára részére ajándékozott. E kézirat a család nemzedékrendi táblázatát, az okiratokat chronologiai rendben lajstromozva, egy füzet különféle mellékletet, végül az egyes személyekre vonatkozó jegyzeteket tartalmazza, utóbbiakat szintén külön füzetben. Benne a Mednyánszky család leszármazása, az eddig uralkodó téves adatok helyreigazitásával, lehető pontossággal van egybeállitva.
Régi hagyomány szerint e család II. Endre idejében Galicziából vándorolt be, a galicziai hadjárat után, s itt a felvidéken telepedett le. Ezen bevándorlás állitólag 1216-ban történt, s a család itt letelepedett őse II. Endre királytól 1227-ben honosságot nyert volna. E honositó királyi oklevélnek a család egyik közeli rokona, Tersztyánszky Tamás állitása szerint a Mednén őrzött családi iratok között még a jelen században is nyoma volt, egy multszázadbeli hiteles másolatban történt reá hivatkozás. Tersztyánszky Tamás e másolatot saját szemeivel látta, de úgy látszik ez irat egészen elkallódott. Ép úgy elveszett Lajos királynak 1356-ban a család részére Mednéről adott adománylevele is, mely a jelen század első felében Mednén még létezett, de onnan kikőlcsőnőztetvén, nyomtalanul eltűnt. Álítólag ez okmányban nemcsak birtok, lanem czimeradományozás is történt volna, a mi, ha igaz volna, (a miben azonban, sajnos, kételkednünk kell), a középkori legrégibb czimeres levelek számát ujból egygyel gyarapitaná.)
A családnak legelső ismert őse 1312-ben fordul elő okmányilag: Joannes de Mezne miles, a mint ez egy, Trencsénmegye levéltárában, báró Mednyánszky Alajos által tett felfedezésből tudva van. Ennek a fia lehetett talán az 1344. körül élt Jakab, kiről szintén okadatolt ismeretünk van A család ősi birtoka Medne volt, melyre, mint föntebb említők, Lajos királytól kapott adományt. E birtokra, melynek neve Mezre, Medzne alakokban is előfordul, a család 1437-ben Zsigmond királytól uj adományt nyert. Mednétől vette a család előnevét is, mely még az 1561-iki I. Ferdinánd által adott czimeres levében is előfordul: «de Medne», ép úgy az 1586-iki Rudolf-féle armálisban, Már az 1600-ban kiadott czimeres levélben a «de Medgyes» előnév fordul elő, az 1688- és 1750-iki bárói diploma pedig az «Aranyos-medgyesi» előnevet használja. Aranyos-Medgyesen az ottani plébánia-templom körüli sirkertben e század ötvenes évei után még voltak a Mednyánszky nevet mutató sírkövek is, alighanem Benedek neje és leánya férj. Kapyné sirkövei, ámde ezek később a templom megujitásakor az alapokba befalaztattak.
A család leszármazása a báró Mednyánszky Dénes által készitett családfák szerint olyképen alakult, hogy az 1312-ben emlitett Joannes de Mezne fia Jakab, ki 1344 körül emlittetik; ennek fia János, kitől származtak Miklós (dictus Wlakowycz de Mezne), András és Tamás. Miklósnak fiai közül Simonnak és Jánosnak ismerjük gyermekeit, utóbbi Tamás, előbbi Bernát. Ettől a Bernáttól, illetve fiaitól, Miklóstól és Mátyástól származott le aztán a család, mely később négy ágra a medrei, sissói, beczkói és a pozsonyi ágra oszlott.
A család ősi czimere a hegyével felfelé álló, keresztbetett három nyílvessző, mely a későbbi czimeres levelek mindegyikében előfordul. A bárói diplomák, jelesül az 1688-iki, a Mednyánszky Miklós nyerte 1600-iki czimeres levélre megy vissza, melynek oromdisze, a fehér egyszarvú, megkettőzve belevétetett a pajzs képébe. Van azonkivül még egy czimerváltozás, mely a három nyil alatt függő vadászkürtöt felül és oldalt csillag és félholddal kisérve mutatja, melyet a család némely tagjai egy pecsétnyomón «de Kis-Chleviny» előnévvel is használtak. Az előbb emlitett négy ágon kívül a családnak egy ága a mult században, Mária Terézia idejében Zemplénbe is átszakadt, és de eadem et Miglécs irta magát. Ez az ág, jóllehet csak nemes volt, az 1688-iki bárói czimert használta czimere gyanánt.
Nemesi czimerek a jeruzsálemi osztrák-magyar zarándokház falain.
A szentföld zarándokainak egy ősrégi, de hosszabb idő óta feledésbe merült szokását akarja feleleveniteni a brixeni egyházmegye palesztinai zarándokegylete (Palästina-Pilger-Verein), midőn az iránt indít mozgalmat, hogy az osztrák-magyar monarchia nemesi zarándokai a szentföld meglátogatásának emlékét Jeruzsálemben czimereik elhelyezésével örökitsék meg.
Az egyesület elnöke, Himmel Ferencz ezredes aláirásával megjelent felhivás részletes adatokat közöl e terv kivitelének módozatai felöl.
A monarchia katholikus nemességéhez tartozó férfi és női zarándokok czimerei elhelyezése czéljából a jeruzsálemi osztrák-magyar zarándokház helyiségei állanak rendelkezésre. A czimercsarnok természetes középpontját az a márványtábla képezi, mely ő Felségének 1869-iki zarándoklatát örökíti meg. A sorozatba azon zarándokok czimerei is felvehetők, a kik a zarándokház alapitása előtt jártak a szentföldön, vagy nem vették azt igénybe. Minden zarándokot külön czimertábla illet meg; a czimer alá jön a név, latinul vagy kívánatra az illető anyanyelvén. A költségek egy czimertáblánál legalább 30 koronára rugnak. Megkeresések ez ügyben az egyesület elnökségéhez intézendők. Az eddigi jelentkezők száma meghaladja a százat, ebben az uralkodóház 21 taggal van képviselve; a magyar nemesség sorából az egyesület első felhivására 15-en jelentkeztek. Ajánljuk az ügyet az érdeklődők figyelmébe.
1900-3
Turul
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság Közlönye.
Az Igazgató-választmány megbizásából szerkeszti
Schönherr Gyula
Titkár
Budapest
Kiadja a Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság
MDCCCC.
A rangjelző koronák.
(91. ábrával.)
Mig a czimer nem csak pusztán arisztokratikus disz, hanem a teljes lovagi felszerelésnek lényeges része volt, a heraldikai rangjelzés, melynek fejlődése a heraldika hanyatlásával párhuzamosan halad, úgyszólván teljesen ismeretlen. De nincs is rá szükség; oly szerepet játszanak a czimerek a nemzeti élet minden ágában, a társadalom minden rétegében, hogy az ünnepségeknél, tornajátékoknál felvonuló lovagokat mindenki megismeri a pajzson, sisakon, öltönyön, lótakarón stb. fénylő czimerképekről, melyek viselőjüket mintegy individualizálván, nemzetségére és rangjára nézve is felvilágosítanak. Mindenki megismeri hermelines czimeréről a bretagnei herczeget; oroszlánjairól és pávatollas sisakdiszéről a brabanti herczeget; arany halairól a bari grófot; nincs szükség komplikált herczegi, grófi koronákra, melyeknek pántjait, leveleit, gyöngyeit pedánsan számitgatja a modern dekadens, bureaukratikus heraldika. A czimernek másnemü legfontosabb alkalmazása e korban a pecséteken érvényesül; itt pedig ritkán hiányzó körirat úgyis elősorolja, a tulajdonos nevén kivül, annak czimeit és méltóságait.
Ha végig tekintünk a legrégibb czimer-gyüjteményeken, nem látunk különbséget az egyházi és világi fejedelmek, dinaszták, lovagok czimerének szerkezetében. Gelre herold Wapenboekjában, (a XIV. század második feléből), mely valamennyi hasonló munka között leghivebben reprodukálja a valósággal viselt pajzs- és sisakczimert, eltekintve a császárnak a zárt koronás, és két angol főpap
* Thomas Halfield durhami püspök pajzsa ezüst, hermelinnel bélelt bibor takaróval; az arany koronás infula két csúcsa között veres folyó, melyen szétterjesztett szárnyu arany sas áll, csőrében lebegő szalagon e jelmondat: gloria deo. – A durhami püspökök mint durhami palatinusok (Earl Palatine) koronás infolát viseltek és viselnek a mai napig.Henri le Despencer norwichi püspök pajzsa négyelt: 1–4 ezüst, 2–3 veres aranynyal rácsozva; a pajzsot, melyen keskeny kék harántpólya vonul át, Gelre által kidolgozatlanul hagyott ráma veszi körül. A veres takarós arany sisakon arany infula, melyből a családi sisakdisz: ezüst szárnypár között ezüst griff fej, emelkedik ki. Henrynek egy, halála évében, 1406-ban kelt remek pecsétje (Rev. Charles Boutell, English Heraldry) ugyanezen sisakdiszes czimer mutatja, a (kék) pajzsrámában nyolc (arany) püspöksüveggel. – Gelre a le Despencer család egy más tagjának czimerét is adja: 1–4 ezüstben keskeny kék harántpólya, 2–3 veres aranynyal rácsozva; a fekete takarós zöldes aczélsisakon ezüst griff fej, aranycsőrrel, és belül veres, arany füllel, ezüst szárnypár között, melyet a sisakhoz arany tekercs szorit. A caerlaverocki verses krónika korában élt le Despencer czimerét igy irja le:Du bon Hue le DespensierFu la baničre esquarteléeDe une noir bastoum sur blanc gettéEt de vermeil jaune fretté.Az ugyanegy nemzetség e három tagjának czimerében nyilatkozó módosulásokat a fentebb mondottak illusztrálására hozzuk fel: mennyire individualizálja a czimer, a heraldika fénykorában, viselőjét.* infulás sisakjától, rangmegkülönböztető jelvényekre nem akadunk. Mig az uralkodók közül némelyiknek
sisakja ezüstös vagy aczél, és nem mindig koronás, mint pl. az angol, spanyol és norvég királyoké, a kisebb rendüek gyakran aranyos sisakot és különféle mázu koronát viselnek, a mint épen izlésük, vagy sisakdiszük természete magával hozza, rangjuktól és méltóságuktól függetlenül. Itt tehát még nem szerepel a sisaknak és a sisakkoronának a későbbi időkben tulajdonitott, – alakjuk illetőleg mázuk szerint változó – rangjelző jellege. Ugyanezen elv érvényesül az aranygyapjas rendnek a XV. század derekán létesült Armorialjában, mely e nemes társaság tagjainak lovas alakjait teljes heraldikai pombában ábrázolván, még Gelre herold festményeinél is markánsabb módon teszi szemlélhetővé a czimer alkalmazásának materiális jellegét.
* I. Turul, 1892. évf. 181. l.*
A heraldikának oly kedvező talajt nyujtó
zászlók nagy szerepet játszanak a középkor hadi életében. A feudális időkben alig választható szét e két fogalom: a születési és katonai rang. A feudatarius többnyire egyszersmind vezére a birtokai után állitandó csapatnak is. A vezér, a körülményekhez képest, csapatjának számbeli erejéhez mérten is, különféle alaku és nagyságu zászlót
* Clément Prinsault «Traicté du Blason»ja ezeket sorolja elő: baničre, estandar, comphanon, panonceau, banderolle, crevechie, jaretičre, bague. (B. Nyáry, Heraldika 149. l.) E három utolsó zászló nemre nézve, külföldi heraldikusokhoz intézett kérdésemre felviálgositást nem nyerhettem.* használ. E zászlók tisztán
hadi, parancsnoki jelek, melyeket rangmegkülönböztető jeleknek azért nem tekinthetünk, mert nem jutnak rangjelző járulék gyanánt a czimer szerkezetébe; ellenkezőleg, a zászlós ur czimere, vagy egyéb heraldikus emblemái
* Angliában csakis a négyszegletes zászló (banner) vette fel a pajzsczimert: a nagyobb méretü, hosszában keskenyedő lobogón (standard) és a hegyesvégű, kopjalobogón (pennon) c sak badge-et és heraldikai családi csomókat (knot) alkalmaznak a standardon Anglia patronusának, szent Györgynek «czimerével» (ezüstben veres kereszt) kapcsolatban (Rev. Charles Boutel, English Heraldy). E zászlóknak különféle szerepe volt; ugyanegy személy, a körülményekhez képest, mind a három zászlónemet használhatta.* szolgáltatják, bizonyos szabályok szerint e hadi jelek diszét. Viszont a
heraldikai rangjelzés körébe esik a (négyszegletes) zászló-vitorlának pajzshelyettesitő czimeralap (écu en banničre) gyanánt való használata. Némely franczia család e divatot fentartja napjainkig. Hazai heraldikánkban két példáját ismerjük; igy fordul elő a Garai czimer Miklós nádor pecsétjén és az 1416-iki czimerjavitás sisakdiszében.
* L. Báró Nyáry Albert, Heraldika, 57. és 238. ll.* Kivételesen nők
* Louis Bouly de Lesdain: Les armoiries des femmes d’aprčs les sceaux (St. Amand, 1898.) 1373-tól 1450-ig erre hét példát hoz fel. A czimertulajdonosnak nem rangját, de nemét jelzi az ujabb angol, franczia stb. heraldikában a női rutapajzs (écu en losange). Eredetileg azonban a nők is inkább használják a normális pajzsformát; az idézett munkában felsorolt 267 női pecsét között csak 42 mutat rutát, legelőször 1262-ben. Viszont az 1270-től 1420-ig terjedő időszakban Francziaországban kilencz férfi, közöttük három egyházi férfi, pecsétel rutapajzszsal. – E pajzs, helyesebben: czimeralap-forma Magyarországban igen ritkán, de tudtunkkal csakis férfiaknál fordul elő: Nagy Lajos herczegi pecsétjén 1335-ben; a Zsigmond király által a csornai konventnek 1393-ban adományozott pecséten (Turul, 1893. 177., 182. ll.) itt úgylátszik csak a pecsétmetsző szeszélyéből, mert a szöveg:...clypeus quadrangularis, demotans arma nostra... inkább zászlópajzsot kontemplál; – és a bécsi krónika miniaturejein.* is használnak zászlópajzsot.
Eltekintve tehát e szórványosan mutatkozó, inkább kuriozum számba menő kivételektől, az élő heraldika rangjelzést nem ismer; nincs általánosan érvényes rangjelző rendszere.
* Az, hogy az országos főméltóságok némelykor családi czimerük mellőzésével, vagy azzal kapcsolatban, a királyi czimert használják, csak a hivatalos hatalom jelképezése. (Az Aba nemzetség czimere, Turul, 1893. 49. l.)* Mig a nemesség születési kaszt, mig a herczegi, grófi czimek viselése herczegség, grófság tényleges birtoklásával van egybekötve: e társadalmi fokozatok heraldice nem jeleztetnek. Erre még a későbbi időkben is van példánk: némely német birodalmi
uralkodó herczeg és gróf czimerét még a XVIII-ik században is a rangjelző korona nélkül ábrázolják, mely a herczegi, grófi
czímét csakis a császári diplomának köszönő
alsó nemességnél ekkor már széltében divatozik.
A mint azonban a fejedelmi kegy a nemesség soraiba mindgyakrabban heterogén elemeket juttat, a mint divatba jön a herczegi, grófi stb. czimeknek
valóságos grófság, herczegség nélkül való adományozása: magában a czimerben is kifejezésre kezd jutni a társadalmi hierarchiában
elfoglalt előkelőbb rang. Az uralkodók «megjavitják» alattvalóik czimerét a sisakra, vagy a czimerállatok, oroszlánok, sasok stb. fejére adományozott koronával. A sisak, melynek előbb mint láttuk, nincs rangjelző jellege, szintén ily szerepet nyer; az aranysisak már előkelőbb, nemesebb, mint az ezüst- vagy aczélsisak; a rostélyos sisak pedig, mint a tornaképes, régi lovagi születésü nemesség jelvénye, már épen magasan a csőrsisak fölé kerül. Végre pedig gyakrabban mutatkozik a pajzskorona, mely rendszeres rangjelző jelleggel eredetileg ugyan nem bir: nyit, leveles alakjában egyformán használják – szórványosan már az élő heraldika korában is – királyok és nemesek egyaránt.
Lépést tartva a heraldika hanyatlásával, fejlődött ki a sisakkal és a koronával való rendszeres rangjelzési mód. Itt a sisakkal szemben, melynek ilyetén alkalmazása mindenféle heraldikai izléstelenségre ad okot, határozottan előnyt kell adnunk a koronának. Sajátságos, hogy épen ott, hol a theoretikus heraldika a sisak féme – idoma – és helyzetén alapuló mesterkélt rangjelzéseket eszelt ki: Angol- és Francziaországban, a sisakok majdnem teljesen kimentek a divatból.
A rangjelző koronák fejlődési folyamatában főtényező gyanánt jelentkezik egyrészt azon törekvés: a magasabban állókat utánozni, másrészt pedig a hajlandóság: önmagát a csekélyebb rendüektől megkülönböztetni. A mint az uralkodók czimerében gyakoribbá válik a pajzskorona: azt a nemesség is magának foglalja; ekkor meg a királyok vesznek fel egymás után zárt, ives koronát; mely koronanemet utóbb viszont az uralkodó herczegek kezdik használni, megkülönböztetésül a nem souverain, czimzetes herzegektől. Szakasztott ilyen vándorlást látunk különben más téren, a magnificus, illustrissimus, Wohlgeboren, Hochgeboren stb. fajta czimzéseknél is.
A pajzsot fedő timbre-vel való rangjelzés fejlődési menetének, mely részben a legujabb időkig tart – már kezdetében mutatkozó módja: a czimerpajzsra helyezni a valósággal viselt rangjelző fejdiszt. E tekintetben az egyháziak járnak elől; a tizenötödik században általánossá válik a kardinális kalap, infula stb. heraldikai alkalmazása.
* Magyarországon, tudtunkkal, legrégibb példa erre Héderváry László egri püspök (1446–1467) kisebb pecsétjén, (Turul, 1893. 137. l.* E példát követik a fejedelmek; a császári korona, főherczegi süveg stb. már mint tisztán heraldikai rangjel is kezd szerepelni.
* III. Frigyes ismeretes siremlékén a bécsi szent István templomban (Az osztrák-magyar monarchia irásban és képben, II. k. 223. l.), mely jóval Frigyes halála után készült, érdekes példáját látjuk a fent érintett mindkét rendbeli rangjelzésnek.* A mely rangfokozatnak, mint példának okáért a grófinak, ilyen módon alkalmazható jelvénye nincs: annak heraldikai kifejezésére csak később keletkeznek a különféle átalakulások után végre meghatározott formát nyerő koronák.
Angliában, hol a peerek koronája, valósággal viselt fejdisz, legelőbb állapodhatott meg a különféle rangfokozatokat megillető koronák alakja. A franczia arisztokracziai koronaskálája a XVII. század elején már kifejlődött. Németországban a legfőbb rendek rangjelzése a régi választói és fejedelmi süvegekből, az alsó nemességé pedig később franczia minta után alakul. A németeknek a sisakhoz és a sisakdiszhez való nagy ragaszkodása mellett a rangjelző koronák náluk nem érvényesülhettek oly általánosságban, mint az előbb emlitett nemzeteknél. Mi magyarok német szomszédjainktól kaptuk a herczegi, grófi, bárói koronákat. A pyrenaei félsziget és Olaszország jelzési rendszere a francziával rokon; Németalföldön részben önálló fejlődés tapasztalható, mig Európa többi részeiben a német befolyás érvényesül, mely a földrajzi fekvés mellett részben a római szent birodalmi rangczimeknek külföldre való oly gyakori osztogatására vezethető vissza.
***
Az uralkodóknak különleges házi vagy országos koronáit illetőleg, melyeknek ismertetése általában inkább az archeologiai feladatát képezvén, e kis dolgozat keretén kívül esik, csak röviden emlitjük fel: hogy a
császári és
királyi korona közötti megkülönböztetésre nincsen általánosan érvényes elv. A rendes királyi korona: leveles vagy liliomos stb. karika –
a régi sisak- illetőleg pajzskorona, – melyet több-kevesebb pánt ivalakban tetőz be (Anglia, Portugália, Franczia-, Cseh-, Spanyolország stb.). A császári koronán e pántokat dómszerű boltozat helyettesiti (Ausztria, Oroszország). E megkülönböztetés azonban nem minden esetben találó; mert igy a magyar szent korona császárinak volna tekintendő; viszont a franczia és a braziliai császárság pántos koronája a királyi koronák családjához tartozna. A modern német császári korona önálló tipust, az úgynevezett Nagy-Károly-féle koronát utánozza.
***
Mielőtt áttérnénk az egyes országok koronarendszereinek ismertetésére, megemlitjük, hogy a leirásoknál a korona plasztikus, és nem grafikus ábrázolását veszszük alapul. – Ha a rajzban látható gyöngy, levél stb. számát n-nek vesszük, és a plasztikus korona körületén ábrázolandó gyöngy, levél stb. összegét x-nek, e kis egyenleg segélyével: n + n – 2 = x megkapjuk a keresett számot. Igy például a rajzban 9 gyöngyöt mutató grófi koronán a valóságban: 9 + 9 – 2 = 16 gyöngynek kell lennie. E kitérést azért nem tartottuk egészen feleslegesnek, mert a minálunk (és Németországban is) divatos megjelölések mellett, a korona plasztikus előállitásávval megbizott művész, aranymíves, kőfaragó stb. könnyen boszantó hibát követhet el. A francziák és angolok – közönséges beszédben is – helyesen mondják: nyolczleveles, tizenhatgyöngyös koronának azt, melyet mi még szakmunkákban is (!) «ötleveles»nek és «kilenczgyöngyös-gombos» vagy plane «kilenczpontos»-nak (!) szoktunk nevezni.* Angliában az élczlapok – és különösen a régi politikai pamfletek, röpiratok stb. – koronás fővel szokták adni a peerek karikaturáit. Ezt néha a mi élczlapjainban is láthatjuk; de itt a korona mindig hibásan van száramzik.* Ezért a leirásnál zárójelben adjuk a rajzban látható gyöngy, levél stb. számát, például tizenhat (9) gyöngyös korona.
Ismétlések elkerülése végett itt jegyezzük meg, hogy a korona fémrészeinek anyaga: arany. Igy a karikalemez – párta, – az erre alkalmazott ágak, levelek stb., a pántok, az ezeket betetőző országalma stb. aranynak bárázolandók. Az országalma mint zománczos – többnyire kék – gömb is előjön. A pártát rendesen gyöngyök és szines, többnyire váltakozva veres és zöld, vagy veres és kék drágakövek ékesítik.
A pártára vagy annak ágaira tűzött nagy göngyöket néha ezüst golyók helyettesitik. A süvegeken mutatkozó hermelint természetesnek, nem heraldikus hermelinnek kell ábrázolni: fehér (nem ezüst) prémalapon fekete végü hermelin farkocskák.
Magyarország.
Az uralkodóház tagjai magyar királyi herczegi voltuk jelzésére különleges koronával nem birván (lásd Ausztriánál), itt csak azt emlitjük fel, hogy Ferdinand trónörökös-főherczeg 1830 szeptember 28-ikán magyar királylyá koronáztatván, legfelsőbb elhatározás folytán 1831 január 29-ikétől főherczegi czimerpajzsán a magyar szent koronát* Ismeretes, hogy a franczia eredetü Crouy-Chanel család pajzsán a magyar szent koronát használja; erre magyar nemzetségeknél is találunk egyes példákat; ilyen Ilosvay VII. Ferencz pecsétje. (Turul, 1896. 117. l.) A szent korona ilyetén alkalmazása önkényes; vagy tévedésből származik.* használta.
Magyarország: 1. herczegi korona, 2. herczegi süveg, 3. gyöngyös grófi korona, 4. leveles grófi korona, 5. a Petkiek grófi koronája, 6. a Károlyiak grófi koronája, 7–10. bárói koronák, 11–14. heraldikus pajzs-koronák.Ausztria és a német birodalom: 15. királyi korona, 16. főherczegi korona, 17. a német trónörökös koronája, 18. nagyherczegi korona, 19. herczegi korona (Herzogkrone), 20. herczegi süveg (Herzoghut).
Herczegi korona. A párta tizenhat (9) ágán levél, és nagy gyöngy váltakozik; négy (3) gyöngyös pánt; keresztes országalma. – Belsejét vörös (bibor- vagy skárlátszinü) bársonysapka tölti ki. Rajzban három egész és két fél levél között négy gyöngy, és három pánt látható.
Herczegi süveg. Előbbitől csak abban különbözik, hogy a koronapártát hermelinperem helyettesiti, mely felső szélén rendszerint csucsokba, vagy pedig hullámszerüen van vágva.
Koronát használnak (süveggel vegyest) a
szerémi herczegek (herczeg Erba-Odescalchiak), süveget pedig a primás (mint római szent birodalmi herczeg); az Esterháza, Batthyány stb. herczegek.
A herczegi süveg minálunk a legrégebbi nemesi rangjelző czimer-födő; már a XVII. században divatos.
Gyöngyös grófi korona. A pártán tizenhat (9) nagy gyöngy; régebben közvetlen a pártára
helyezve, ujabban ékszerü ágakra tüzve; rajzunk az utóbbi alakot adja.
Leveles grófi korona. A pártán tizenhat (9) felváltva leveles és gyöngyös ág; mint a herczegi korona pártája; a levelek és gyöngyök egy magasságban vannak. Római szent birodalmi grófi koronának is nevezik, de tévesen: mert a szent birodalmi grófok diplomájában stb. gyakran látni gyöngyös koronát, viszont a levelest magyar és más grófok is használták. Tulajdonképen nem is volna grófi koronának tekintendő (lásd lejjebb); itt azért adjuk, mert a magyar heraldikában mint specziális grófi korona is szerepel, például legujabban a gróf Tisza czimerben is.
A
Gyulaffyak 1695-ik évi, a
Kálnokyak és
Széchenyiek (1697-ik évi grófsági diplomájában még nem fordul elő grófi korona; a pajzson a két előbbinél sisak, az utóbbinál pedig heraldikus, leveles pajzskorona szerepel.
A
Petkiek koronája az 1700-ik évi grófsági diploma czimerében. A pártán husz (11) nagy gyöngy, és nyolc (5) gyöngyös pánt; a szokásos országalma helyét egy nagy gyöngy foglalja el. A korona aljáról két oldalt három-három gyöngyfüzér függ.
* Turul, 1895. évf. 120. l.* E korona, melynek tervezésénél a magyar szent korona szolgálhatott mintaképül, bizonyára nem a grófi rang kifejezésére, hnem csupán csak mint heraldikai kitüntetés adományoztatott.
A
Károlyiak grófi koronája. A pártán husz (11) nagy gyöngy. Az 1712. évi grófi diplomában a gyöngyök közvetlen a pártán nyugszanak; jelenleg azonban a grófi nemzetség az itt ábrázolt, ágas alakot használja.
A rangot jelző koronák fejlődése kezdetén ugyanis nem vették szigoruan a gyöngyök számát, hol több hol kevesebb fordul elő, a nélkül, hogy ennek valami jelentősége volna. A Károlyiak grófsági diplomájában már a mostanig szokásos czimerelrendezést látjuk: a pajzson korona, és ezen a sisakok; előbb, mint láttuk, vagy korona, vagy sisak, magában szerepel.
Jelenleg általánosan a tizenhat gyöngyöskorona használatos; a leveles grófi koronát különösen egyes régi családoknál látjuk; leginkább ezt használja az Erdődy, Batthyány, Esterháza, Nádasdy, Pálffy stb. nemzetség. A gyöngyök gyakran közvetlenül a pártára vannak helyezve, vagy pedig egészen hiányoznak; (lásd az ábrát). Ezen alakban a német heraldikusok
régi grófi koronának nevezik; de minthogy ez – úgy nálunk, mint Némerországban is – minden rendü és rangu nemesek czimerében is szerepel: helyesebben a rangot nem jelző, heraldikus pajzskoronák közé sorozhatjuk. Igy például ezen nyolczleveles korona előfordul vármegyék és városok czimerében is; a kétfejü sas mellére helyezett czimerpajzsot ez szokta fedni, az Erba-Odescalchi herczegi és Pallavicini őrgrófi czimerben, sőt a XVIII. században még a császári czimerben is.
Mindenesetre ilyen nyolczleveles koronát ért báró Nyári Albert, midőn a grófi korona jelentkezését hazánkban 1641-re teszi, Draskovich János horvát bán és lindvai Bánffy Kristóf tárnokmester pecsétein.
A báró Révay család régi időktől fogva grófi (gyöngyös vagy leveles) koronát használ.
***
Bárói korona. a) Gyöngyfüzérrel hatszor (3) vagy nyolczszor (4) körülcsavart pártán nyolcz (5) nagy gyöngy; e gyöngyöket gyakran ágakra tűzik; b) a gyöngyfüzért néha tévesen csak a párta külső felületen ábrázolják; c) vagy pedig egészen el is hagyják.
Ez a régi korona,mely a diplomákban a XIX. század negyedik t?zedéig szerepel.
Bárói korona. d) A párta tizenkét (7) ágán egy-egy nagy gyöngy. A gyöngyöket olykor közvetlenül a pártára helyezik; mely gyöngyfüzérrel körülcsavarva is előfordul, mint az előbbeni.
Ez a modern bárói korona. A czimnélküli nemeseknek hivatalos heraldikánk nem engedélyez rangjelző pajzskoronát. Daczára ennek, sokan közülök – jóhiszemüleg – a nyolcz (5) gyöngyös koronát használják, mely mint láttuk, a bárókat illeti meg. Ezen visszaélés összefüggésben lehet az uj bárói korona divatba jöttével.
***
A grófi és bárói koronák nálunk III. Károly király alatt honosultak meg. Addig a grófok
és bárók is pajzsukon vagy sisakot, vagy pedig rangmegkülönböztető jelleggel nem biró koronát használtak.
* Az ősi próbákban, ha a czimereket az eredeti diploma után festik, ezért épen a régebbi grófi és bárói czimerek korona nélkül – az ujabb keletüek pedig rangkoronával szerepelnek egymás mellett.* E heraldikus koronát a diplomák szövege, a rangot jelző koronával szemben, királyinak nevezi (diadema regium – corona comitibus vel baronibus propria).
Magyarországon e nyilt, leveles korona a királyi czimerben a XIV. századtól kezdve szerepel, és mint
királyi timbre az ujabb időkig jelentkezik; nevezetesen a királyi nagy pecsétek mezején, és az armalisok czimerfestményeinek keretén, Horvát-, Tót-, Dalmát stb. országok czimerpajzsait még ezen korona fedi, mikor annak helyét a magyar, országos czimeren már régen a szent korona foglalta el.
A magyar nemességnél a pajzskorona szórványosan már a XV. században jelentkezik, és pedig nem, mint várhatnánk, a hatalmas nagy dinaszták, a Perényiek, a Szentgyörgyi és Bazini grófok stb. czimerében. A pajzsot korona fedi Dolhay Szaniszló máramarosi alispán 1415. évi magyar köriratu pecsétjén
* Turul, 1895. évf. 131. l.* – czimerét itt közöljük – és Thelegdy István erdélyi alvajda 1400. évi pecsétjén.
![images/1899-00xw96.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw96.jpg)
Utóbb armalisokban is találkozunk pajzskoronával, olykor sisakdiszszel kapcsolatban. Rendszerint négy-nyolc (3–5) levele van.a) Nyolczleveles korona. Többnyire ez szerepel a XVII. és XVIII. századi cartouche-os czimerpajzsán; itt ugyanis diszitési szempontból izlésesebb több leveles, széles koronát ábrázolni. A levelek gyakran váltakozva különböző nagyságuak* Az ismeretes Rákóczy-féle «pro libertate» feliratu, úgynevezett libertás pénzeken ilyen korona fedi az országos czimert. A Rákóczyak, mint római szent birodalmi herczegek, az ezen czimmel járó süveget használták családi czimerükben. Rákóczy Julianna (gróf Aspremontné) leánykori, 1690. évi pecsétjén, a pajzsot nyolczleveles korona fedi.* és alakuak; b) a levele gyakran négyszirmu virágszerü fleuron. Közben ágak, gyöngyök is fordulnak elő; ebből fejlődött a leveles grófi korona, melyhez hasonlót gróf Wesselényi Ferencz nádor 1663. évi pecsétjén is találunk.* L. Nagy Ivánnál.* c) Nyolcz ágon váltakozva levél, és nagy gyöngy. Rajzban egy egész, és két fél levél között két gyöngy látható. Ez a szokásos sisakkorona is.Ezt teljes joggal használhatja minden magyar nemes, pajzskorona gyanánt is, a rangot jelző koronák módjára. A hivatalos heraldika jelenleg nem engedélyez ugyan a czimnélküli nemeseknek pajzskoronát, igy például kamarási őspróbában nem szabad koronás pajzsot festetniök cimerükben; minthogy azonban itt a czimer sisakostul ábrázolandó: különben sem volna heraldice helyes a pajzskorona és sisak együttes használata, mint azt az ujabb keletü grófi és bárói diplomákban stb. látjuk.Ellenben mindenképen elitélendő a nyolcz (5) gyöngyös koronának czimnélküli nemesek által való használata, melyet sem hagyomány, sem hivatalos gyakorlat nem szentesit. Rajzunk elrettentő példa gyanánt adja ezen ugynevezett «ötpontos» koronát, úgy a mint azt most – szem elől tévesztve a koronának valóságos fejdiszből származó eredetét – széltében ábrázoljuk; a túlhosszu, vékony ágak alig birják el az ágyugolyó nagyságu gyöngyöket: sajátságos képet nyujtana, ha valaki ilyen koronát fején viselne!Minden tekintetben – úgy czimerjogi, mint művészeti szempontból – kivánatos volna, ha a magyar nemesség visszatérne a szép, régi heraldikus koronához c), melyet a modern, gyöngyös tipus az utóbbi évtizedekben, különösen 1848 óta, majdnem teljesen kiszoritott. A «noblesse nontitrée» által adott rossz példát mai nap mások is követik; szivartárczán, névjegyeken, kocsikon (különösen bérkocsikon) boldog-boldogtalan az ugynevezett «nemesi koronát» használja; lószerszámot pedig már alig látni, melyen e korona nem éktelenkedne. Ily mérvü visszaélés e tekintetben, Magyarországon kivül, még Francziaországban is alig tapasztalható.Áttérve ezek után a külföldi rangjelző koronák ismertetésére, mindenekelőtt meg kell jegyeznünk, hogy a nyelvünkben megfelelő kifejezéssel nem biró czimeknél, mint például prince, duc; Princz, Fürst stb. ezen olvasóink előtt ugyis ismerős elnevezéseket használjuk, kerülve a nem magyaros algróf, őrgróf fajta forditásokat.
* A felhasznált munkák között első sorban említjük H. G. Strőhl «Heraldischer Atlas»-át, mely legteljesebben adja e tárgyat; továbbá: Segoing, Armorial; V. Bouton, Nouveau Traité de Blason; Jouffroy ď Eschavannes, Traité complet de la Science du Blason; Gourdon de Genouillac, Ľart heraldique; Rev. Charles Boutel, English Heraldry; Burke’s Peerage; Debrett’s Peerage, Rietstap, Armorial Général stb.*
Ausztria és Németország.
A XIX. század első éveinek politikai eseményei ujabb fejedelmi koronatipusok keletkezését vonták maguk után; ezeknek tervezésénél a «Hofrath-heraldika» szőrszálhasogató mesterkéltsége nyilatkozik meg. A franczia és angol szokástól eltérően, nem a koronapárta, levél stb. diszén, de a pántok számán, és a sapka minemüségén alapszik e rangjelzés; és pedig minél magasabb a rang, annál több a pánt, és annál üresebb a korona belseje. E koronák használatában azonban mai napig a legnagyobb rendszertelenség uralkodik; ennek orvoslására ujabban néhai gróf Stillfried-Rattonitz-Alcantara, porosz királyi főszertartásmester és a herald-hivatal főnöke, a német fejedelmi házak számára részletes koronaskálát dolgozott ki; de ez a gyakorlatban nem juthatott érvényre.
Alábbiakban a német fejedelmi koronákat a német heraldikusok által elfogadott megjelölésekkel adjuk.
![images/1899-00xw97.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw97.jpg)
Főherczeg. A pártán nyolcz (5) váltakozva magas és alacsony, gyöngyös ág; négy (3) gyöngyös pánton keresztes országalma; a belsejét kitöltő, piros bársony sapka feltürt hermelinbélésének mély kivágásai a gyöngyös ágakkal esnek össze.Régi ábrázolásokon, a XV. századból, hiányzik a koronapárta, és csak egy ive van (lásd az ábrát). A főherczegi koronás süveg jelenleg csakis Ausztria főherczegség czimerében szerepel; a főherczegek személyes czimerében már a XVIII. században nyolcz (5) leveles és ugyanannyi pántos, piros sapkás korona helyettesiti. Miután I. Ferencz királyunk az «Ausztria császára» czimét vette fel, házának tagjai császári herczegi (kaiserlicher Prinz) rangot nyernek, és koronájuk «a császári herczegi méltóságnak megfelelően két pánttal szaporittatik» (1816 márczius 7-iki rendelet). Ezt az akkori bureaukratikus heraldika akképen vélte elérni, hogy az eddig használt koronát kitöltő sapkát egyszerüen elhagyták, miáltal a pántok száma ugyan nem szaporodott, de a rajzban ábrázolt koronán két hátulsó pánt is részben láthatóvá vált.
Király. A pártán tizenhat (9) felváltva leveles, és gyöngyös ág, minden levélből egy-egy gyöngyös pánt indul ki, keresztes országalma alatt egyesülve. Rajzban úgy ábrázolandó, hogy két hátulsó pánt is lássék.
A Habrsburg-Lotharingen ház tagjain kívül használják a bajor, porosz, szász, würtembergi királyi herczegek; a badeni, hesseni, meklenburgi herczegek stb.
Német trónörökös. A párta négy keresztje között, gyémántokból alakitott, párosával szembe néző, négy sas. Négy gyöngyös pánt; keresztes országalma; alacsony, veres sapka. Rajzban egy egész és két fél kereszt között két szembenéző sas és három pánt látható.
Nagyherczeg (Grossherzog). Az úgynevezett királyitól csak abban különbözik, hogy a sapka nem tölti ki egészen a pántok boltozatát, úgy, hogy a hátulsó két pántnak csak felső része látható.* Az angol, spanyol, svéd, dán, olasz királyi koronát szintén ilyen sapkával ábrázolják.*
Ausztria és a német birodalom (folytatás): 21. tartományi gróf (Landgraf) koronája, 22. fejedelmi korona (Fürstenkrone), 23. fejedelmi süveg (Früstenhut), 24. «Erlaucht» czimmel biró grófok koronája.Nagybritannia és Irland: 25. a Walesi herczeg, 26. a király ifjabb fiai és leányai, 27. a királyi unokák, 28. a királyi unokatestvérek koronái, 29. a herczegek (duke), 30. a marquessek, 31. az earlek, 32. a viscountok, 33. a bárók koronái.Franciaország: 34. a dauphin, 35. a király fiai és leányai (enfants de France), 36. a királyi vérbeli herczegek (princes du sang) koronái, 37–38. a prince-ek, 39–40. a duc-ök koronái.
Herzog. a) Korona. Az előző nagyherczegi koronától abban különbözik, hogy a sapka a pántokat teljesen kitölti.
Megjegyezzük, hogy «hátulsó pántokkal» való rangjelzés Németországban magában is theoretikus, és a gyakorlatban nem érvényesül, igy például a porosz királyi koronát a sapka egészen kitölti.
Herzog. b) Süveg. Az előzőtől abban tér el, hogy a koronapártát hermelinperem helyettesiti Ezt előbb
választói süvegnek (Kurbut) nevezték.
![images/1899-00xw99.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw99.jpg)
A választói süveg legrégebben egyszerü, hermelinperemes piros sapka, melyet fenn hermelinfark diszit (lásd az ábrát), igy használta még a XVIII. század végén a szász választó. Előjön egy gyöngyös ivvel is, ezen országalmával (lásd az ábrát).
Landgraf. A pártán tizenhat (9) váltakozva leveles és gyöngyös ág; négy (3) gyöngyös pánton keresztes országalma.
Gróf Stillfried rendszerében ugyanezen korona, alacsony piros sapkával ellátva, a «Herzog» házbeli örökös herczegnek (Erbprinz) jár.
Fürst. a) Korona. A Landgraf koronájától abban különbözik, hogy belsejét piros sapka tölti ki. Megegyezik a magyar herczegi koronával.
Fürst. b) Süveg. Előbbitől abban tér el, hogy a pártát hermelinperem helyettesiti. Megegyezik a magyar herczegi süveggel.
E süveg szerepel Liechtenstein, Lippe* Németországon kivül, államczimerben csakis Montenegróéban szerepel; ez volt a szerb és román fejedelemség államczimerében is. Bulgária koronája 1891-ben állapitatott meg; nyolcz (5) liliomos, és ugyanannyi pántos, keresztes országalmával és alacsony piros sapkával. Monaco régebben franczia duc, és olasz principe koronát, ujabban a német nagyherczegekéhez hasonlót használ.* államczimerében; ezt használják egész Európában a római szent birodalmi herczegek. Régebben egyetlen gyöngyös ivvel, vagy anélkül is (lásd az ábrát) szerepel, és lényegileg nem különbözik a fentebb emlitett választói süvegtől.
![images/1899-00xw100.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw100.jpg)
Erlaucht. (Az előbb uralkodó, jelenleg mediatizált grófi házak fejei.) A pártán tizenhat (9) felváltva leveles és gyöngyös ág; a páros bársony sapkán hermelin fark.
A felsorolt koronák használatánál a gyakorlatban meglehetős rendszertelenség uralkodik. Egyes államczimerben különféle tipus szerepel, igy például Waldeck-Pyrmont czimerében hol Herzog-korona, hol pedig Fürst-süveg. Ugyanezt látjuk némely mediatizált háznál is: a Sayn-Wittgenstein-Berleburg család grófi ága Fürst-süveget, a gróf Harrach ház feje pedig Fürst-koronát használ.
A (nem mediatizált) grófok a gyöngyös mellett leveles koronát, a bárók jelenleg a régi nyolcz (5) gyöngyös helyett tizenkét (7) gyöngyöst használnak, úgymint Magyarországban; e koronák rajzát lásd ott.
A grófi és bárói koronák Ausztrában és Németországban a XVII. század végén jelentkeznek.
A többi nemességnek a hivatalos gyakorlat nem engedélyez rangjelző koronát, az ausztriai és bajorországi örökös lovagoknak – Ritter von – sem. Ujabban itt is lábra kapott a nyolcz (5) águ, gyöngyös, vagy váltakozva leveles és gyöngyös korona. Észak-Németországban az első, Dél-Németországban a második tipus gyakoribb. E koronák rajzát lásd Magyarországnál.
Nagybritannia és Irland.
Rangjelző koronát
* Az angolnak a koronára két külön elnevezése van: crown és coronet. Crown: a zárt, íves korona, valamint a sugaras, fal- és hajó-korona (eastern, mural, naval crown); utóbbiak különféle mázakban mint sisakkorona szerepelnek. Coronet: a nyilt rangjelző korona, és a rendes négy- (3) leveles sisakkorona (crest-coronet).* a királyi ház tagjai, a világi peerek, ezeknek feleségei és a tulajdon peerage-gel biró nők (peeresses in their own right) használnak. A koronát úgy a királyi ház mint a nobility is hermelinnel bélelt piros (karmazsin) bársony sapkával viseli, melyet a nyilt, nem ives koronáknál fent arany bojt diszit. A koronapárta a feltürt hermelinperem felett övezi körül e sapkát, mely különben a heraldikus ábrázolásnál – nevezetesen nők czimerében –
igen gyakran elmarad. A mi a tulajdonképeni koronát illeti, megjegyezzük, hogy csakis a királyi ház tagjainak koronáit diszitik
szines drágakövekkel; a peerage koronapártáin szintén jelzik e szokásos drágaköveket, de itt
aranynak szokták ábrázolni; a bárói korona pártája pedig sima, diszités nélküli lemez. A nagy gyöngyöket olykor ezüst golyók helyettesitik; a korona leveleit «eperlevél»-nek (strawbery leaf) nevezik, de e mellett más konvenczionális formát is adnak nekik, mint az itt közölt ábrákban.
A
királyi ház tagjainak koronái a királyi koronából kiindulva alakulnak.
1. A
walesi herczeg koronája. Pártáján négy széles águ kereszt ugyanannyi liliommal váltakozik (rajzban egy egész és két fél kereszt között két liliom látható). A két szemben fekvő keresztet összekötő gyöngyös iven széles águ országalma. E koronát, mely a királyétól csak abban tér el, hogy kettő helyett csak egy ive van, II. Károly králynak 1661 február 9-ikén kelt rendelete állapitja meg a trónörökös koronaherczeg (heir apparent) részére.
A királyi család többi tagja ily koronákat használ.
2. A király vagy királynő
leányai és
ifjabb fiai a walesi herczegéhez hasonló, de
ív nélküli koronát használnak: a pártán négy kereszt négy liliommal váltakozik.
3. A
királyi unokák koronapártáján négy liliom között váltakozva, egymással szemben két kereszt és két eperlevél van; (rajzban két liliom között kereszt, szélről két fél levél látható).
4. A
királyi ház egyéb tagjainak, úgymint a királyi unokatestvérek stb. koronáján négy kereszt váltakozik ugyanannyi eperlevéllel (rajzban egy egész, és két fél kereszt között két levél látható).
***
Régi időben a király az összegyült teljes parliament szine előtt avatta fel az uj peereket; fejökre koronát, vagy diszsüveget* A (rendszerint feltürt hermelin peremes, vörös) kalap vagy süveg (chapeau of estate, cap of maintenance) az angol heraldikában is előfordul, mint sisak és sisakdisz közötti közvetitő, melynek nincsen rangjelző jellege.* tett, palásttal ruházta fel őket stb. Legutoljára I. Jakab király végezte 1615-ben e szertartást (invesztiture). Mint már emlitettük, a nobility családjaiban csak a peerage birtokosát (és annak feleségét) illeti meg a rangjelző korona, melyet koronázáskor fején viselhet. Azonban a duke, marquess és earl legidősebb fia, kit «udvariasságból» atyjának egyik kisebb, rendesen rangban második peerage-czimén – courtesy title neveznek, (például a duke of Nordfolk elsőszülöttje: earl of Surrey; a duke of Beaufort-é: marquess of Worcester,) szintén az ezen czimével járó koronát szokta használni. Ha azonban egy ilyen elsőszülött fiu atyjának egyik bárósága révén a felső házba meghivatik, vagy pedig anyai örökség, vagy királyi patens által külön peerage-hez jut: úgy az ezzel járó koronát viseli. A duke és marquess ifjabb fiai, kik kereszt- és családnevük előtt lord czimet viselnek (pl. Lord Randolph Churchill), koronát nem használnak.
![images/1899-00xw101.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw101.jpg)
Az angol, skót és irlandi peerek egyforma koronát használnak.Duke (herczeg). A pártán nyolcz (5) eperlevél, alacsony ágakon vagy közvetlen a pártára helyezve (rajzban három egész, és két fél levél látható). Olykor a levelek közé egy-egy nagy gyöngyöt helyeznek.A négyleveles crest-coronet-et némelyek hibásan «ducal coronet»-nek nevezik. Némely családnál különben előfordul a nyolczleveles sisakkorona is.Marquess. Alacsony ágakon, vagy közvetlen a pártán, négy eperlevél ugyanannyi nagy gyöngygyel váltakozva. Rajzban egy egész és két fél levél között két gyöngy látható. A levelek és gyöngyök közé olykor kisebb gyöngyöket helyeznek.Earl (gróf). Nyolcz magas ágon egy-egy nagy gyöngy; az ágak között nyolcz kis eperlevél. Rajzban öt ág és négy levél látható.Ilyen alaku korona már régebben is előfordul, mint specziális rangjelzőt azonban legelőször állitólag sir Robert Cecil, Earl of Salisbury viselte. Sir Robertnek, ki 1605-ben nyerte a grófságot és 1612-ben halt meg, a jelenlegi Marquess of Salisbury kilenczfoku, egyenes ivadéka.
Viscount. Közvetlenül a pártán tizenkét (7) vagy ritkábban tizenhat (9) gyöngy.
Baron. Közvetlenül a pártára, mely sima, és minden diszités nélküli, hat (4) nagy gyöngy van helyezve. E koronát II. Károly király adományozta a báróknak, kik előzőleg csak a pártát magát, gyöngyök nélkül, viselték.
***
A sisakkorona a nobility és gentry egyes családjainak kiváltsága, melyre azoknak minden férfi tagja jogosult (nőknek – a királynőt kivéve – sisakja és sisakdisze nincs). Egy-két család a sisakkorona gyanánt Earl és bárói koronát használ.
A gentry (Baronet, Knight, Esquire, Gentleman) nem bir rangjelző koronával, az angol és ir Baronetek, heraldikus ismertető jele: ezüstben levágott, tenyerét mutató veres balkéz (Ulster tartomány czimeréből), melyet pajzsocskán, vagy cantonban, czimerpajzsukra helyeznek. A skót királyok által kreált Baronetek (Baronets of Nova Scotia) kétféleképen jelezhetik rangjukat. Czimerpajzsukra helyezik Uj-Skóczia czimerét: ezüstben kék haránt kereszt, ezen szivpajzsban (a skót királyi czimer): aranyban veres, liliomos kettős rámában kék nyelvű és karmú veres oroszlán, vagy pedig czimerpajzsukra függesztik, érdemrend módjára, az I. Károly király által 1629-ben adományozott rangjelvényüket: narancsszinü szalagon, királyi koronás, tojásdad pajzsban uj Skócziának fentebb leirt czimerét, melyet e jelmondat vesz körül:
Fax mentis Honestae Gloria.
Az angol és ir Baronetek körében ujabban megindult mozgalom, hasonnemü rangjelvény kérelmezésére, eredménytelen maradt. Azon peerek, kik egyszersmind Baronetek is, szintén szokták használni e rangjeleket.
***
Nem örökös nemesi rangot, de hivatalt jelez a czimerkirályok sajátszerü koronája (lásd az ábrát); pártáján, melyen e mondat áll:
Miserere mei deus secundum magnam misericordiam tuam.
tizenhat (9) kisebb nagyobb tölgylevél váltakozik; belsejét a peerekéhez hasonló sapka tölti ki. E koronát a czimerkirályok koronázáskor fejükön hordják, mint hivatalos diszviseletük kiegészitő részét. Merő arany az első és legfőbb czimerkirályé, ki egyszersmind a térdszalagrend heroldja (garter king of arms), aranyozott ezüst a két másiké (Clarencieux és Norroy). Ugyanilyen koronája van a skót kiránynak (Lyon) és az irlandinak (Ulster). E hivatali elnevezésekkel megfelelő hivatali czimerek is járnak, melyeket a czimerkirályok családi czimerükkel hasitott pajzsban egyesitenek; a pajzsot e korona fedi. Régebben a czimerkirályok fejükön heraldikus, leveles koronát viseltek; a jelenlegi alak mintegy háromszáz év óta van állandó használatban.
Franciaország.
A franczia nemesség czimeinél az elsőszülöttségi elv érvényesül; itt azonban a gyakorlatban nem látunk oly egyöntetűséget és folytonosságot, mint például Angliában. A főbb nemesség fiai rendesen a családjuk által tényleg birt vagy igényelt herczegségek, grófságok stb. czimeit szokták viselni; más családokban pedig a fivérek születési sorrendjük szerint fokozatosan lefelé menő czimekkel éltek, igy a marquis elsőszülöttje gróf; a második fiu vicomte; a harmadik báró stb. Ujabban XVIII. Lajos király 1815. évi rendelete azt határozza, hogy a legidősebb fiu az atyjának második czimét, a többi fivér pedig mind a bátyjuké után következőt viselje; e szerint tehát például a marquis legidősebb fia gróf; a többi pedig vicomte. Külömben Franciaországban a rangczimek – és természetesen rangjelző koronák dolgában már a régi monarchia idejében is igen sok visszaélés történt; a királyok a nemesi czimeket jogtalanul viselők ellen többször adtak ki rendeleteket, melyek azonban nem igen járhattak eredménynyel, a forradalmat megelőző években –
egykoruak állitása szerint – marquis, gróf, vicomte és báró czimmel élőknek csak mintegy negyedrészét illette
jogosan meg rangczime.
* A nemesi rangczimekre való jogosultságra elegendő bizonyitéknak tekintetett, ha az illető be tudta bizonyitani, hogy – par devant notaire – (közjegyzői okiratban) ilyen czimet használt. Már a Moličre grófnéja is dicsekszik, hogy férje «minden szerződésben grófi czimet viselt». Comtesse ď Escarbugnac, scéne XI.)* E mellett sokan saját rangjuknál magasabbat illető koronát használtak: a bárói grófit, a marquis herczegit. Mai nap természetesen még inkább elharapódzott e visszaélés; koronátlan czimerpajzsot alig látni; a nem nemesek is koronát használnak; utóbbiak, a franczia heraldikusok megfigyelése szerint, különös előszeretettel a grófi koronát választják.
Francziaország (folytatás): 41. a duc-ök koronája (3. alak), 42–44. a marquis-k, 45–46. a grófok, 47–48. a vicomte-ok, 49. a vidame-ok, 50. a bárók, 51. a banneret-k koronái.Németalföld és Belgium: 52. A fejedelmek (vorst, prince), 53. a herczegek (hertog, duc), 54. a marquis-k, 55–57. a grófok, 58. a burg.-graafok, 59. a vicomte-ok, 60. a bárók koronái.
***
Dauphin. A trónörökös koronaherczeg koronapártáján nyolcz (5) liliom van. Négy pántját arany delfinek képezik, melyeken az országalma helyét kettős liliom foglalja el. A király koronája ettől abban különbözik, hogy a delfinek helyett nyolcz, gyöngyös pántja van. Régebben a dauphin koronája négy, gyöngyös pánttal is fordul elő. Előbb ugy a királyi, mint a királyi herczegi koronán a vágott lábú liliomot (fleur-de-lys au pied nouri) a pártából mintegy kinövőnek szokták ábrázolni (lásd a táblán), a liliomok közé néha egy-egy nagy gyöngyöt helyeznek. Ujabban a liliom és gyöngy rendesen alacsony ágakon szerepel.Enfants de France. A király gyermekei és unokái a dauphinéhoz hasonló nyolcz (5) liliomos, de pánt nélküli koronát használnak.XIV. Lajos király törvényesitett gyermekei is e koronát kapták.Princes du Sang. A királyi ház többi tagjának koronáján négy liliom négy levéllel váltakozik. Rajzban egy egész és két fél liliom között két levél látható.
***
Lajos Fülöp a királyi czimzéssel (Roi de France helyett Roi des Français) uj királyi koronát is vett fel; ez nyolcz leveles és pántos kereszt nélküli országalmával. A néhai bordeuxi herczeg (V.) Henrik, kit Comte de Chamberd néven ismernek, a régi liliomos királyi koronát használta. Jelenleg az orleánsi herczeg nővéreinek czimerében a nyolcz liliomos «fille de France» koronát látni. (A Bourbon ház elsőszülöttje, Don Carlos, madridi herczeg, valamint a nápolyi és pármai ág stb. nyolcz leveles és pántos, konvenczionális királyi koronával él.)
***
Alábbiakban adjuk a rangczimes nemesség (noblesse titrée) koronáit. A többi nemesnek nincs rangjelző koronája.
* Chevalier (lovag) a francziáknál nem volt örökös rangczim.*
Prince. a) A párta tizenhat (9) ágán levelek és gyöngyök váltakoznak; a négy (3) gyöngyös pánton kereszetes országalma; piros bársony sapka, mely a pántokat rendesen nem tölti ki egészen.
b) a pártán tizenkét (7) ékalaku sugár; ritkábban tizenhat (9) is jön elő.
A XVII. században a prince rendesen a nyolczleveles duc-koronát használta, igy a külföldi uralkodóházaknak Francziaországban meghonosult ágai is, mint a Lotharingiai-házból származó. Duc de Mayenne, Duc ď Eelboeuf, Comte ď Harcourt
* Nem tévesztendő össze a Magyarországon is birtokos Harcourt Reuvron házzal.* stb. a Savoja házbeli Duc de Nemours, Comte de Soissons stb. is. Jelenleg némely család (mint a Rohan, La Tour ď Auvergne, La Trémouille stb.) a pántos, más család meg a sugaras koronát használja. Megjegyzendő, hogy a princze czimet marquis, gróf stb. mint mellékes czimet is viselheti, például: Comte de Mailly
* E családból származott boldogult Erzsébet királynénk dédanyja, Anne Marie Julie de Mailly, herczeg Arenberg Lajos Mária neje. A Mailly család a «prince du sang» koronát használja.* Prince ď Orange et de Neufchâtel; Marquis de Gallifet, Prince de Martigues.
A római szent birodalmi herczegi czimmel biró franczia nemesek (pl. Bauffremont, Beauvau, Broglie) az ezzel járó süveget (lásd Németországnál) használják.
Duc. A pártán nyolcz (5) levél,
a); a levelek között néha nagy gyöngy;
b) rajzban három egész és két fél levél látható. Modern alakján
c) a levelek között alacsony ágak; ezeken egy-egy gyöngy is fordul elő. Némely heraldikus a gyöngyös
b) alakot a duc fiának tulajdonitotta; egyes házakban ugyanis a legidősebb fiu atyja második duc czimét viseli: pl. Duc de Noailles-é: Duc ď Ayen; a Viguerot-családbeli Duc de Richelieu-é: Duc de Fronsac. E megkülönböztetés a gyakorlatban nem érvényesül; a francziák a főágak és levelek stb. közé csak disz gyanánt alkalmaznak kis ágakat és gyöngyöket, és ezeknek, mint más korona nemeknél is fogjuk látni, jelentőséget nem tulajdonitanak.
E rangnak három osztálya volt:
duc et pair; duc héréditaire nonpair; ezeknek czime örökös volt; és az életfogytiglan kinevezett
duc ŕ brevet. Mindnyájuk ugyanezen koronát használta. Kivülök a legfőbb állami méltóságok – ezeknek, valamint a ducs ŕ brevet-nek utódai is – gyakran ezen koronával diszitik czimerüket.
Marquis. a) Nyolcz alacsony levél ugyanannyi nagy gyöngyös, magas ággal váltakozva. Rajzban három egész és két fél levél között négy gyöngyös ág látható.
b) A pártán négy levél, a levelek között három-három (összesen tizenkét) nagy gyöngy, közvetlen a pártára, vagy ágakra helyezve. Rajzban egy egész és két fél levél között három-három (6) gyöngy látható.
c) Az előbbihez hasonló, a hármas gyöngyök azonban herelevél formában egy-egy közös ágra vannak tüzve.
Az
a) alak régi, és kevéssé használatos. A XVII. században leggyakoribb a
b) forma; ujabban pedig általánosan a
c) ábrában adott korona használtatik.
A duc- és marquis korona levelét (fleuron) a francziák «feuille ď Aache»-nak nevezik. (Ache = Apium.)
Comte.
a) Tizenhat, egyforma magas ág körül négyen herelevél formában három nagy gyöngy; a hármasával közbeeső ágakon pedig egy-egy, ugyanolyan nagyságu gyöngy. Rajzban 3 hármas gyöngyös és ezek között 3–3 (hat) egy gyöngyös ág látható.
b) Tizenhat ágon ugyanannyi nagy gyöngy. (9). Mindkét fajtánál a gyöngyök közvetlen a pártán is szerepelnek.
Az
a) alakot a «régi grófok koronájának» nevezik (couroune des comtes anciens); jelenleg általánosan a
b) alak használatos, mely megegyezik a magyar, német, spanyol, svéd stb. grófok koronájával. Némely régi heraldikus iró az
ágas koronát az uralkodó grófoknak tulajdonitja, és azt kivánja, hogy a többi gróf a gyöngyöket közvetlenül a pártán viselje; e megkülömböztetést tudomásunkkal soha sem követték. A franczia grófi korona fejlődésének legelső stádiumában a gyöngyök a pártán határozatlan számban szerepelnek, olykor harmincz (16) vagy több is.
Vicomte. A pártán négy (3) nagy gyöngy, melyek közé kisebbeket szoktak helyezni
a). Jelenleg a nagy gyöngyöket magas, a kisebbeket alacsony ágakra tüzik; ezek között ismét kis ágacskák közvetitik a nagy ágak ivszerü hajlását
b).
Vidame. A pártán négy (3) széles águ kereszt, ezek között ágak vagy gyöngyök is szerepelnek.
A vidame (vicedominus) azon ur volt, ki a püspökség világi ügyeiben a püspök személyét helyettesitette, és mint a püspökség védője stb. szerepelt.
Baron. A báró koronája: gyöngyfüzérrel többször, rendszerint hatszor (3) körülcsavart párta; ezért «tortil»nak nevezik. Ujabban a pártára a helyezett nyolcz (5) nagy gyöngygyel is előjön (mint a régi magyar bárói korona).
Banneret. Egyszerü koronapárta
* Ilyen a nálunk is ismeretes, lombardiai, úgynevezett vaskorona.* levél-ág vagy gyöngy nélkül. A heraldikusok ezt a saját czimeres zászlajuk alatt harczoló nemesek koronájának nevezik. Úgy ez, mint a gyöngyfüzérrel körültekert párta, mely utóbb a bárók koronájává vált, a régi időkben sisak- és pajzskorona gyanánt alkalmazva is szerepel. Megjegyezzük azonban, hogy a koronával való rangjelzés ekkor még nem létezett; keletkezésekor pedig már nem volt meg a banneret czim létalapját képező feltétel.
Sisakkorona gyanánt már a XVII. században is rendesen a rangjelző korona szerepel, igy a marquis, vicomte sisakján: marquis, vicomte korona stb.
A helyreállitott Bourbon királyság idejében az ujonnan szervezett pairie-czimekkel járó duc, marquis stb. koronát, angol mintára, arany bojtos,
hermelin béléses,
kék bársony sapka tölti ki; ez fedi a czimert körülvevő pair-palástot, mig a pajzson magán a korona sapka nélkül szerepel.
A régi monarchia alatt a kanczellár és a parlamentek elnökeinek süvege (mortier) heraldikus rangjel gyanánt is alkalmaztatott.
***
Az első császárság nemességének (prince, duc, comte, baron, chevalier) czimerében a koronát az ezen rangoknak előirt udvari gálaviselethez tartozó rangsüveg (toque) helyettesitette; a császárság bukásával e toque eltünik, és az I. Napoleon által teremtett arisztokraczia, valamint utóbb a második császárságé is, a rendes koronákat használja.* Az első császárság heraldikájának legsajátságosabb kinövése a nemesi rangnak, egyházi, katonai stb. állásnak a czimerpajzsban magában, pajzsfő, vagy egyéb járulék hozzáadása által való kifejezése. Igy a duc jelvénye: ötágu ezüst csillagokkal behintett veres pajzsfő; a grófé, ha katonai szolgálataiért nyerte e czimet (comte militaire), kékben arany markolatos ezüst kard. Külön jelvénye van az érseknek, senatornak stb. sőt az udvarhölgynek is. Az akkori mozgalmas időkben persze e jelzés az elméletből egészében nem igen mehetett át a gyakorlatba; egyesek cimerüket egy év leforgása alatt többször is kénytelenek lettek volna módositani. Emlitésre méltó marad, hogy egyes régi nemesek, kik a császárság szolgálatába állottak, nem restellették ősi czimerüket ily járulékokkal elcsufitani. A heraldikus rangjelzés ezen módja részben átment a második császárság heraldikájába is; mint az Mac Mahon, Duc de Magenta, Pélissier, Duc de Malakoff stb. emlitett pajzsfős czimerében láthatjuk.* Mint kuriózum megemlitendő, hogy I. Napoleon a városok czimerpajzsát fedő falkoronáknak is rangjelző jelleget adott, a mennyiben a városok – három osztályba sorozva – jelentőségük szerint több-kevesebb tornyos falkoronát nyertek.
Németalföld és Belgium.
Ezen országok jelenleg divatos koronajelzése között nem lévén nevezetesebb eltérés, itt együttesen tárgyaltatik.
Vorst: prince. Nyolcz (5) leveles korona, arany bojtos veres bársony sapkával. A levelek között olykor gyöngyös ágak is szerepelnek.
Hertog: duc. Nyolcz (5) ágon felváltva levél és nagy gyöngy; sapkája az előbbenihez hasonló. Rajzban egy egész, és két fél levél között két gyöngy látható.
Marquis. Nyolcz (5) leveles korona, mint a Vorst és prince koronapártája; a levelek között néha gyöngyös ágak. Ugyanezen koronát használják mindkét országban a
római szent birodalmi grófok.* Ezen nyolczleveles koronát igen nagy becsben tartják; igy pl. a Mérode család feje, Comte de Mérode czímmel ezt használja, mig legidősebb fia «Prince de Rubempré» czimmel, a prince koronát.* Graaf; comte. a) Nyolcz (5) ágon felváltva levél és gyöngy, mint a hertog, duc koronapártája. Ez a németalföldi grófok koronája.
b) A pártán tizennyolcz (10) – vagy több – egymást érintő nagy gyöngy, melyeknek sorára, egyenlő távolságokban, négy (3) ugyanolyan nagyságu gyöngy van feltéve. A sorba rakott gyöngyöket néha ágakra tüzik; ekkor a felső gyöngyöket két-két gyöngyös ág közösen tartja. E korona mindkét országban használatos. –
c) A pártán tizenkét (7) arany szegélyes, drágakővel és gyöngygyel diszitett, veres bársonylemez, mindegyikén egy-egy nagy gyöngy. A korona belsejét aranybojtos, alacsony arany brokát (vagy veres bársony) sapka tölti ki. Ez volt az osztrák-németalföldi grófok koronája.
Jelenleg ugy Németalföldön, mint különösen Belgiumban, nagyobbára a Magyar- és Németországban is divatos tizenhat (9) gyöngyös grófi koronát használják (kivéve a római szent birodalmi grófokat, lásd feljebb).
Burggraaf. (Németalföld.) Nyolcz (5) ágon felváltva nagy gyöngy és levél; rajzban három gyöngy között két levél látható. E korona tehát tulajdonképen azonos a grófi
a) koronával, és annak más távlatban (
1/
8 fordulással) való ábrázolása.
Vicomte (Belgium.) Négy (3) ág mindegyikén három, herelevél formában összerakott, nagy gyöngy.
A
báró (vrijheer; baron) Németalföldön és részben Belgiumban is a tizenkét (7) gyöngyös koronát használja. Ettől eltér a volt
osztrák német-alföldi
bárók koronája (lásd a táblán): a pártán drágakővel és gyöngygyel diszitett, veres
bársonysapka, melyet négy, a pártából párhuzamosan kiinduló, gyöngyös arany szalag szorit le; az igy képződő dudorodásokon egy-egy, összesen öt nagy gyöngy.
Jonkheer; chevalier. Nyolcz (5) ágon ugyanannyi nagy gyöngyös; a pártát két-két ág között, gyöngyfüzér csavarja körül.
Németalföld és Belgium (folytatás): 61. a lovagok (jonkheer, chevalier) koronája.Svédország: 62. a trónörökös koronája, 63. a királyi herczegek koronája, 64. bárói korona.Olaszország: 65. a trónörökös, 66. a királyi herczegek koronái. 67–68. a herczegek (principe) koronái, 69. bárói, 70. nemesi koronák, 71. az örökös lovagok koronája.Spanyolország és Portugália: 72. a visconde-k, 73. a régi spanyol bárók koronái, 74. bárói korona.Oroszország: 75–76. herczegi, 77. grófi, 78–80. bárói koronák.
Svédország.
A trónörökös koronája. A pártán nyolcz magas ágon egy-egy nagy gyöngy; közben kisebb gyöngyös, alacsony ágak; eg ilyen alacsony ág helyét lebegő szalaggal átkötött kéve vagy rőzseköteg (a Wasa-ház beszélő czimerképe) foglalja el. A korona belsejét arany koronákkal átszőtt, alacsony kék sapka tölti ki. (Az országos czimer: kékben három arany korona).
A királyi herczegek koronája. Nyolcz nagy gyöngyös magas ág, ugyanannyi stilizált kévével váltakozik. Rajzban öt ág között négy kéve látható. Belsejét az előbbihez hasonló sapka tölti ki.
A herczegek és grófok a Németországban is divatos süveget, illetőleg tizenhat (9) gyöngyös koronát használják.
Báró. A pártán négy, herelevélszerüen összerakott, nagy, hármas gyöngyből álló csoport; ezek között egy-egy ugyanolyan nagyságu gyöngy. Rajzban 3 hármas között két egyes gyöngy látható.
A czimnélküli, egyéb nemesek nyolcz (5) águ, gyöngyös koronát használnak.
Olaszország.
Koronaherczeg. A párta nyolcz ágán váltakozva négy levél és ugyanannyi széles águ kereszt; a kereszteken Savoya czimere: veresben ezüst kereszt van ábrázolva; közben gyöngyös ágak; a pártát pedig az Annunziata-rend nyaklánczát képező csomók (lacs ď Amour) diszitik; négy (3) gyöngyös pánt; az országalmán herelevélvégü kereszt (Szent-Móricz keresztje). Alacsony, piros bársony sapka. Rajzban egy egész és két fél levél között két kereszt, és közte négy gyöngy látható.
A királyi korona ettől abban különbözik, hogy nyolcz (5) gyöngyös pántja van. A savoyai herczegek a cyprusi királyi czimmel már szintén zárt koronát használnak.
A királyi ház többi tagja (Duca di Aosta stb.) ugyanezen koronát használja, de egyetlen, gyöngyös ivvel.
A keresztek helyett – hivatalos ábrázolásokban is – tévesen levelek is fordulnak elő.
Principe. a) Tizenhat (9) felváltva leveles és gyöngyös ág; arany bojtos, piros bársony sapka. Rajzban három egész, és két fél levél között négy gyöngy látható.
E mellett használnak tizenként (7) vagy tizenhat (9) águ sugaras koronát is; b) a sugarakat néha lobogó láng alakban ábrázolják.
Duca. Nyolcz (5) leveles korona. Mint Francziaországban a Duc korona, lásd ott a), b), c).
Marchese. Négy levél között három-három, összesen tizenkét nagy gyöngy, egyes, vagy közös ágakra tűzve. Lásd Francziaországnál a marquis-koronát b), c).
Conte. A grófok tizenhat (9) gyöngyös koronát használnak, mint Magyar- Német- Franczia stb. országokban.
Barone. A pártát gyöngyfüzér csavarja többszörösen körül. (l. a táblán).
Nobile. A pártán nyolcz (5) nagy gyöngy. (l. a táblán).
Az örökös cavaliere (lovag) czimmel biróknak koronája (l. a táblán) a pártán négy (3) nagy gyöngy.
Spanyolország és Portugália.
Principe. A tizenhat (9) ágon levél és nagy gyöngy váltakozik, mint a leveles magyar grófi koronán.
Duque. Nyolcz (5) leveles, mint a franczia Duc korona
a).Marqes. (port. Marquez) A franczia marquis-korona
b), c).Conde. Tizenhat (9) gyöngyös korona, mint a magyar, német stb. gyöngyös grófi korona.
Visconde (l. a táblán). A párta négy (3) ágán egy-egy nagy gyöngy.
Baron (port. Baraő). A gyöngyfüzérrel hatszor (3) körülcsavart pártán hat (4) nagy gyöngy.
Ezt használják a spanyol és portugáll bárók.
A
régi, spanyol bárói korona tizenkét (7) águ vagy sugaras; pártáját gyöngyfüzér csavarja körül (l. a táblán).
A
grandok koronájukat arany bojton, piros bársony sapkával használják,
* M. Victor Bouton franczia heraldikus szives közlése. Szerinte különben a spanyol, és portugal nemesség jelenleg egészen a francziához hasonló koronákat használ.* mint az olasz principe.
A nemesi czimek, elsőszülöttségi jogon öröklődvén, a család fejét illetik meg: akad, kinek husz-harminc duque, marques stb. czime van. Ezek közől a családfő át szokott egyes czimeket engedni gyermekeinek és egyéb atyafiainak, kiknek külömben születésüknél fogva semmi rangczim sem jár.
Oroszország.
A herczegek két rangosztályba sorozva, különféle czimzéssel birnak, és e szerint koronát, vagy süveget használnak.
1. Herczegi korona. A párta tizenhat (9) ágán levél, és nagy gyöngy váltakozik; négy (3) gyöngyös pánton országalma kereszttel; a pántok boltozatát piros bársony sapka tölti ki.
2. Herczegi süveg.Elöbbihez hasonló, de a pártát széles hermelin perem helyettesiti.
Hasonlók ezek a magyar herczegi koronához illetőleg süveghez, azonban a pántok rendszerint magas ivet képeznek.
Gróf. A pártán nyolcz nagy gyöngyös, magas ág, nyolcz kis gyöngyös alacsony ággal váltakozik; a gyöngyöket közvetlenül a pártára is helyezik. Rajzban öt nagy és négy kis gyöngy látható.
Báró. a) A pártán négy nagy gyöngyös, magas ág; közöttük párosával, összesen nyolcz kis gyöngyös alacsony ág. Rajzban három nagy gyöngyös magas és két-két (összesen négy) kis gyöngyös alacsony ág látható.
b) A pártán tizenkét (7) nagy gyöngy; ezek között a pártát gyöngyfüzér csavarja át.
Az a) tipus a rendes bárói korona; a b)-t pedig a nem keresztény eredetü báróknak tulajdonitják. Finnországban és a balti tartományokban, a svéd bárói koronát használják (lásd Svédországnál).
A többi nemes nyolcz (5) felváltva leveles és gyöngyös águ koronát használ, vagy pedig sugarasat (lásd az ábrát).
A mi Európa többi részeit illeti: Dániában a herczeg, gróf, báró és egyéb nemes a minálunk is divatos koronát használja; a marquis pedig a franczia marquis koronát b), c). Svájcz-ban a nemesség részben a franczia, részben a német koronákat használja.
Fentebbiekből látjuk, hogy ugyanazon koronatypus az országok szerint, különféle ranggal járhat; igy például az angol marquesa és a németalföldi gróf (a), a franczia duc és a belga marquis egyforma koronát használ.
***
A koronáknak czimerben való alkalmazására nézve, a heraldikus szakköröknek jelenleg általánosan elfogadott véleménye szerint, a pajzson vagy sisak vagy korona szerepeljen; e kettőnek egyesitése mindenképen elitélendő. E szerint tehát nem helyes a pajzsot fedő koronára sisakot, vagy utóbbira rangot jelző koronát helyezni. Előbbi módot, mely már a XVII. század elején is jelentkezik, a hivatalos heraldika a bárói és grófi czimereknél minálunk, valamint Ausztriában és Németországban is, napjainkig fentartja. Mindenesetre helytelen a sisakra modern rangjelző koronát tenni; valóságos fejdiszt képező rangjelvény azonban, mint láttuk, már az élő heraldika korában is szerepel, mint a sisak és sisakdisz közvetitője. Határozottan izléstelen a a heraldikus koronát a czimerben magában, pl. az oroszlánok, sasok fején stb. rangjelzővel helyettesiteni, vagy pedig, a már magában helytelen angol divat téves utánzása folytán, a sisakdiszt önállóan – nem sisak-, de rangjelző koronán – használni, mint azt ujabban nálunk is gyakran láthatni.
![images/1899-00xw104.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw104.jpg)
Régebben a korona a pajzs szélességét rendszerint egészen elfogja, miáltal a korona igen nagy arányokat nyer a pajzshoz képest, különösen ha egy korona két pajzsot fed. Itt látható Pettaui Anna, Stubenberg Frigyesné czimere, 1370. évi pecsétjéről, mely a pajzskoronának egyik legrégebbi példáját adja.
Másik ábránk pedig XIV. Lajos király czimerét mutatja, a XVII. századból, Segoing Armorialja után: Francziaország és Navarra czimerpajzsán a franczia királyi korona.
A XIV. és XV. században a koronát, mint a sisakot is, olykor a dült pajzs felső sarkára helyezik, mint az a III. Frigyes császár sirkövéről vett, itt közölt császári czimeren látható. A koronát úgy kell ábrázolni, hogy a levél- stb. diszt, ágakat világosan kivihessük. Ezért nem ajánlatos az ujabban divatozó, természetes perspektiva szerint való ábrázolás, melynél a szélső gyöngyök stb. a párta körhajlása folytán egymást elfödik.
Az itt közölt, igy rajzolt gyöngyös grófi korona pártája a pajzsfőre látszik illeszkedni; rendesen azonban látható a párta belseje is, melynek leginkább piros szinű bélést szoktak adni.
Ugy is ábrázolhatjuk a koronát, hogy a párta körületének hátulsó levelei stb. is láthatók, mint a Coligny-házbeli Duc de Châtillon-sur-Loing czimerén. (Segoing után)
![images/1899-00xw107.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw107.jpg)
Néha a koronát úgy ábrázolják, mintha az a pajzs felett szabadon lebegne. Ha a czimerrel pajzstartók járnak, úgy ezek tarthatják a pajzs fölé a koronát, mi igen szép, dekorativ hatást adhat.
A férjes nők kettős pajzsát vagy a férj koronája fedi együttesen, vagy pedig mindkét pajzsot külön-külön a vele járó korona.
Végre megjegyezzük, hogy a koronás pajzs ábrázolásánál óvakodni kell a stilszerütlenségtől. A czimerfestők, pecsétmetszők stb. tudatlansága gyakran helyez középkori, háromszög- vagy tárcsapajzsra modern rangjelző koronát. Ilyen alaku pajzson modern, pl. bárói vagy grófi korona épen olyan vastag anakronizmus, mintha egy XIV. századbeli, pánczélos lovag fejére huszárcsákót adnának.
Ghyczy Pál.
A Geregye nemzetség.
(Második, befejező közlemény.)
Balázs negyedik fia:
5.
László. A Geregye nemzetség legkiválóbb sarja, aki családját a főranguak közé emelte, aki fokról-fokra haladva, az ország zászlósurai közt foglalt helyet, akit a sors az összes földi javakkal megáldott, hogy halála után családját annál sulyosabb megpróbáltatásoknak vesse alá.
Egervári László valószinüleg Egervárott született, hol atyja is lakott. Születési évét az 1469 május 8-ikán kelt oklevél alapján
* Orsz. ltár. Dl. 16.850.* 1430–35 közt kell keresnünk. 1443–65 közt Mihály bátyjával együtt részt vesz az összes közös birtokügyekben. 1464-ben már önállóan szerepel. Ez évben ugyanis panaszt emel Lukafalvai Luka János ellen, a Fancsika birtokán okozott károk miatt.
* U. ott. Dl. 16.072.*
1468-ban Somlyói Pétertől zálogba veszi Hetyét 75 arany forintért.
* Hazai okmtár. III. k. 422. l.*
1473-ban Geregye és Gyanó birtokát elzálogositja Polyáni Tamás, németujvári várnagynak.
* Orsz. ltár. Dl. 17.442.*
Neveltetéséről közelebbi adataink nincsenek, igy csak sejtenünk lehet azokat a körülményeket, melyek pályájára döntő befolyással voltak. Családja azon időtájt egyike volt Vas és Zala-vármegyékben a jómódu birtokos nemeseknek. Atyját kivéve minden előde közpályán szerepelt, ezek közül valószinüleg nagy hatással volt reá nagyatyja, Mihály, aki a család későbbi hatalmának alapját vetette le. Fivérei is már korán a közpályára léptek. Kelemen udvari jegyző, Mihály pedig Vas és Zala vármegyék alispánja volt. László sem maradhatott mögöttük, melyre nagy müveltsége, széleskörü ismeretei egyaránt képesitették. A 70-es évek ejelén a bácsi várnagyi tisztet töltötte be,
* Magyar Nemz. Múzeum Kállai ltár. F. XV: 1203.* honnan csakhamar 1474 június 1-jén a váradi várnagyi és bihar-vármegyei főispáni méltóságban találjuk.
* Orsz. ltár. Dl. 17.617.*
Mikor Ali bég 1474 február 7-ikén Váradot megtámadta, László valószinüleg Morvában volt, a király táborában.
* Bunyitay, A Váradi püsp. I. k. 394. l.*
Váradi várnagysága idejében a király az üresedésben levő váradi püspökség javainak igazgatásával bizta meg.
* Orsz. ltár. 17.638.*
E tisztében erélyesen lépett fel a «senki vagyonát» képező püspöki javak fosztogatói ellen, ezek közül Csáki Ferencz, Benedek és Mihály ellen pert inditott.
* U. ott. N. R. A. 1556 : 21. és 31.*
Mátyás király 1475 szeptember 8-ikán Diós-Győrött kelt levelével Zala vármegye ideiglenes főispánjává nevezte ki.
* U. ott. Dl. 17.720.* Ezen uj méltóságában alig egy évig müködött, mert 1476 október 4-ikén Garai Jób perében már mint horvát-szlavon-dalmát bán itélkezik.
* U. ott. Dl. 17.876.*
Még bihari főispánsága idejében elkezdte az ősei által szerzett vagyont gyarapitani.
1475-ben, zálog czimén beiktattatott a losonczi Bánffy család hunyadvármegyei javaiba.
* Magyar Nemz. Múzeum gr. Forgách ltár.*
Ugyanezen évben a vasvári káptalan beakarta iktatni Hegyfalva, Frankó, Girolcz, Gösfalva birtokába, mely beiktatás ellen Nádasdi Osvald és Zámbó János, gösfai Gös Benedek örökösei nevében tiltakoztak.
* Sopron várm. okltár. II. k. 498. l.*
Az ezen ügyben megindult per csak 1481-ben nyert végleges befejezést, mikor is Guthi Ország Mihály itélete következtében a fehérvári keresztesek konventje ezen év július 30-ikán Lászlót a per tárgyát képező birtokokba ujból beiktatta.
* U. ott. II. k. 542. l.*
A sikeresen befejezett per utján visszaszerzett birtokokat azonban már megelőzőleg bőkezü királyi adomány gyarapitotta.
Mátyás király, Egervári László érdemeit megjutalmazandó, 1476 szeptember 10-ikén, Maróthi Mátyus macsói bán fiörökösök hátrahagyása
nélkül történt elhalálozásával a koronára visszaszállott Velike várát és tartozékait adományozta neki, s annak szabadalom-levélben leendő átirását is megigérte,
* Hofkammer Arch. Misc. H. 15.454.* mely birtokokba a budai káptalan még ez év szeptember 25-ikén beiktatta.
E nagyjelentőségü várhoz a következő helységek és birtokok tartoztak: Velike város, Nagy- és Kis-Kóthy, Zanócz, Gragyancz, Clyzócz, Sarrócz, Stooczpeker, a bennük szedett adókkal. Továbbá: Kurasyncz, Kalmathly, Voxyche, Pavenycze, Margarócz, Vocanthy, Rogozna, Quathycze, Zader, Benedhle, Sybenyk, Teegir, Povelycze, Zedlarycze, Zabathyna, Micsinovicz, Kovathythavecz, Glazsihovecz, Zthekolcz, Julythakothy, Hrosta, a Száva folyón levő gázlókkal, Crappa, Rozsavicza, Zlethenye, Padesno-Ustyhinyo, szintén egy gázlóval, Pretlocze, Puhoderno falvak, végül Thonichynovecz, Ilya, Cheglancz és Brezna puszták.
Október 23-ikán kiállitott szabadalomlevélben a király beleegyezését adta, hogy Velike és tartozékai Egervári László magvaszakadtával testvérére, Mihályra és ennek fiaira szálljanak.
* Orsz. ltár. Dl. 34.033.*
Mig Mátyás király haderejét a Frigyes császár elleni hadjárat teljesen lekötötte, az ország délkeleti részének védelme Egervári Lászlóra és Laki Thusz Jánosra hárult.
* Gr. Teleky. XII. k. 32. l.*
E téren szerzett érdemei elismeréseül a király 1380 október 8-ikén a körösvármegyei Nagy-Kemlék várát Brezovicza várossal, Kamethicsa, Gregoriovecz, Alsó-Perinovecz, Felső-Perinovecz, Gywrenocz, Lymbesthycza, mindkét Patak, Zelo, mindkét Krayathewecz, Borkovcz, Vyzok, Radesich, Jasovecz, Pysanovcz és Twykowcz helységekkel együtt 4000 arany forint értékben elzálogositotta neki.
* U. ott. XVIII. k. 415. l.*
1482-ben Buchai Mátyás után Szent-György, Vida, Bille, Récse, Kerethháza és Mindszent zalavármegyei, továbbá Ormándhida, Galdus, Egyes, Mindsent és Máthéfalva somogyvármegyei birtokokat örökölte, de az örökség átvétele ellen Bajnai Both András és János tiltakoztak, mire a felek a király elé idéztettek.
* Orsz. ltár. N. R. A. 39 : 6.*
1485-ben a király Bucsa, Peleske, Szent-Mihály, Várfölde, Liskó, Bessenyő, Szent-Lőrincz és Nagyfalu birtokokat adományozta Egervári Lászlónak.
* Orsz. ltár. Dl. 19.931.* Minthogy azonban ezekre Lábatlani vagy másként Dédi Gergely és Both János is jogot formáltak, a dolog perre került. 1486 április 21-ikén ez ügyben Both János király elé idéztetett.
* U. ott. Dl. 19.138.*
Mátyás időközben Nagy-Kemlék várát visszaváltotta Egervári Lászlótól,
* Pesthy Frigyes, Eltünt régi vármegyék II. k. 287. l.* s azt 1487-ben Both Andrásnak zálogositotta el,
* Csánki D., Kőrös várm. a XV. sz.-ban.* Both János sem zaklatta többé Egervári Lászlót birtokperekkel.
Mátyás király bőkezü adományain kivül még egyéb kitüntetésekben is részesité Egervári Lászlót, aki 1485-ben a királyi testőrség kapitánya,
* Orsz. ltár. Dl. 19.031.* 1490-ben pedig báni méltósága mellett még Szilézia és Lausitz kormányzója volt.
* Hofkammer Arch. Misc. H.*
A királyi udvarban találkozott Mátyás természetes fiával, Corvin Jánossal, köztük a nagy korkülönbség daczára benső barátság jellegével biró összeköttetés fejlődött, mely a Mátyás fényes udvarától kezdve egész a sirig tartott.
* Schönherr Gy., Corvin J. 58. l.*
Ennek daczára a Mátyás király halálával megindult trónküzdelmek közepett, Egervári László Ulászló pártjára állott. Maffeo milanói követ jelentése szerint ugyan pártállása nem volt ismeretes, de kétségtelen, hogy nem támogatta Corvin János trónjelöltségét. Miksa pedig nagy mennyiségü pénzzel sem tudta eltántorítani Ulászló hüségétől.
* Orsz. ltár. Dl. 19.746.*
Sőt a Miksa-párti urakat váraikban megtámadta és őket Ulászló hüségére kényszeritette, a pártütő Székely Jakab hadát pedig 1493 táján megsemmisitette.
* Szalay L. III. k. 376. l.*
1490 év végén, a török által fenyegetett Szlavonia védelmére, az akkoriban már teljesen megtört Corvin Jánossal lépett érintkezésbe,
* Schönherr Gy. id. m. 173. l.* vele közösen tanácskozott a következő év tavaszán meginditandó nagyobbszabásu hadivállalat dolgában.
Ulászló első intézkedései épen nem voltak kedvezőek Egervári Lászlóra nézve. 1490 szeptember 23-ikén kelt rendeletével meghagyta neki, hogy a Frangepán Miklós terzatói gróftól és Bradach Györgytől Mátyás király halála után tőlük elfoglalt birtokokat adja vissza.
* Orsz. ltár. Dl. 32.853. és 32.854.*
Végre a fejedelmi kegy is tudomást vett nagy szolgálatairól, 1491 augusztus 20-ikán II. Ulászló király a zágráb-vármegyei Stynysnyák várát és városát adományozta neki, kikötötte egyuttal, ha e várat visszavenné, más várban megfelelő kárpótlást ad neki, ezenfelül hátralékos járandóságai fejében 20,000 forint erejéig Cruppa és Bihegh várakat kötötte le neki.
* Hofkammer Arch. Misc. H.*
A Miksa-párt ellen tett szolgálatait pedig Dombói Dávid Miksa-párti főur elkobzott javaival jutalmazta meg.
* Orsz. ltár. N. R. A. 644 : 15.*
Amint II. Ulászló Miksához közeledett, Egervári Lászlót is oldala mellett találjuk; 1492 márczius 7-ikén horvát, szlavon és dalmát főurral együtt elfogadja a Miksa és Ulászló között megállapitott békepontokat.
* Tirnhaber III. k. 513. l.*
A törökök előnyomulása Egervári Lászlót ismét a harczmezőre szólitotta.
A Karinthiában zsákmányoló török had ugyanis Horvátországon át igyekezett visszavonulni. Egervári László azonban erről idejekorán értesülvén, seregével a török martalóczok visszavonulási utját elállotta s őket szétverte. A győzelem jeléül török foglyokat és több zászlót küldött Budára.
* Hofkammer Arch. Misc. H.*
Ulászló ezen ujabb hadi tetteinek jutalmául Stynysnyák birtokában megerősitette, mely birtokba a zágrábi káptalan által 1492 márczius 24-ikén beiktattatott.
* Orsz. ltár. Dl. 34.146.*
Ez évben megveszi Ikrádi Bessenyődi János, Tamás és Miklós testvérektől 8000 aranyért a zágráb-vármegyei Kosztanicza várát, a hozzátartozó birtokokkal.
* U. ott. Dl. 33.625.*
A pénzszükében levő Ulászló ez évben még a tinnin-vármegyei Bihegh várát,
* U. ott. Dl. 19 817.* 1493-ban pedig Vitán és Csókakő fehérvármegyei várakat
* U. ott. Dl. 19.957.* zálogositotta el neki. Ez utóbbi birtokra vonatkozólag az örökösödési jogot nejére is kiterjesztette, utóbb még 2000 frt ujabb kölcsönt is vett fel azokra.
* U. ott. Dl. 20.164.*
A csókakői és vitáni várakhoz tartozó: Zár, Torna, Zámor, Csakkerén, Igar, Csorgó, Mór, Timar, Apostol, Váralja fehér-vármegyei, Gallya, komárom-vármegyei, Tarján esztergom-vármegyei, Alsó és Felső-Falkán veszprém-vármegyei és Bicske, Szent-László, Csapol pest-vármegyei birtokokba még ez év folyamán beiktattatott.
* N. R. A. 593 : 32.*
1493-ban letette a báni méltóságot, melyet Derencsényi foglalt el. Ulászló a tárnokmesterséggel kárpótolta, ez utóbbi méltóságot haláláig viselte.
* Thallóczy, Raguza tört. 651. l. és az 1495. évi törvényczikkek záradéka.*
1494-ben Pata várost és a hozzátartozó Poklosi, Milován, Keresztesut, Bassal, Véged, Erdőallya birtokokat nyeri királyi adományul,
* Orsz. ltár. Dl. 20.158.* mely birtokokba Ernuszt János kir. lovászmesterrel és ennek testvérével Zsigmond pécsi püspökkel egyetemben, ez év folyamán beiktattatott.
* U. ott. Dl. 20.159.*
Ez volt az utolsó szerzeménye.
Élete végszakában mind gyakrabban támadtak közte és szomszédai közt torzsalkodások.
1495 június elején Grabariczai Berizló Ferencz ellen emelt panaszt, Tomycza Pozsega-vármegyei város elfoglalása miatt.
* U. ott. Dl. 32.247.*
1495 augusztus 22-ikén Corvin János horvát bán esküre kötelezte Egervári Lászlót Szenthei Ferencz azon vádja ellen, hogy a panaszlónak szenthei birtokán hatalmaskodott.
* U. ott. Dl. 20.349-* Ez év szeptember 18-ikán viszont a kapornaki konvent panaszára vizsgálatot indit Bánffy János ellen, a Jakabfi-Jánosfalván elkövetett hatalmaskodások ügyében.
* U. ott. Dl. 20.198.*
Ez volt utolsó szereplése.
A két per végét már nem élte meg, 1496 január 27-ikén Szenthei Pál felmenti özvegyét
és István fiát a Corvin János bán által hozott itélettel kötelezett eskü letétele alól.
* Orsz. ltár. Dl. 10.386.*
Egervári László mint államférfiu és mint katona is kiváló emléket hagyott maga után.
Bonfini, kivel személyes ismeretségben volt, haláláról ekkép emlékezik meg: «e derék és különös okosságu férfiu elhalálozását a dalmát köztársaságra nézve is veszteségnek tartom».
Szellemi müveltségét illetőleg Nagy Imre kiemeli, hogy Egervári László irni is tudott.
* Századok. 1870. évf. 624. l.*
Nagy népszerüségét legjobban bizonyitja ama körülmény, hogy Mátyás halála után a horvát-szlavon rendek az országos tisztségek betöltésénél követelték, hogy a király továbbra is hagyja meg őket Egervári László kormánya alatt.
* Schönherr Gy., id. m. 165. l.*
Vitéz katona volt. Már a Frigyes elleni háboruban magára vonta Mátyás király figyelmét. Nagy-Kemlék várát is azon költségei fejében nyerte, a melyeken a betörő török hadak ellen sereget állitott ki. Eleinte laki Thusz Jánossal együtt viselte a báni méltóságot, utóbb egészen rája hárult a Dráván tuli részek védelme. Utoljára Szilézia és Lauschitz kormányzójává nevezte ki Mátyás király. Mátyás királynak különös kegyeltje volt, iránta rendithetetlen hüséggel viseltetett s a király őt 1485-ben az udvari testőrség kapitányává nevezte ki.
* Orsz. ltár Dl. 19.031.*
Mint zászlósur gyakran tartózkodott Budán, hol fényes háztartása volt.
* Csánki D. Mátyás udvara. 36,112 stb.*
Egervári és velikei várai is pazarul voltak berendezve, e két utóbbi teljes hadi felszereléssel birt. Némi fogalmat nyujtanak e várakban talált ingóságoknak 1491-ben eszközölt összeirásai.
* Orsz. ltár. Dl. 26.051. és 26.048.*
Nagymennyiségü hadi felszerelésen kivül, főleg az egervári vár pompás berendezése köti le figyelmünket. Kristály üveg, kupák, serlegek, szőnyegek, almáriomok, képek, hintó, stbi akkoriban felette ritka és becses butordarabok fordulnak elő ezen összeirásokban, melyek Egervári László nemes izléséről és gazdaságáról tanuskodnak.
Ulászló nyomoruságos uralma alatt még illetménye se járt ki rendesen. Hátralékos tárnokmesteri illetménye az 1495. évi adó beszedése után fizettetett ki. A birtokaira 1494-ben kivetett 227 és fél frt havi adó pedig elengedtetett, minthogy hat darab aranyos szövetet és 300 darab sertést küldött a királyi udvarba.
* Engel. Geschichte des Ungar. Reichs.*
A tudomány és müvészet is hathatós pártfogót nyert benne. A budapesti egyetemi könyvtárában 71. sz. alatt őrzött XV. századbeli kéziratot, Guido de Columpna Historia Trojana czimü müvét Sztárai Máté még bihari főispánsága idejében az ő rendeletéből másolta le.
Egervárott saját festője volt: János mester, kinek müszerei a vár leltárába vannak felvéve. Ugyancsak az ő rendeletére másoltatott le: a «Gesta Romanorum» és «Historia Septem Sapientium» jelenleg szintén az egyetemi könyvtárban őrzött XV. századbeli két kézirat, melyek közül az utóbbi, Corvina maradványaival együtt 1879-ben került vissza Konstantinápolyból.
Mély vallásosságáról tanuskodik azon körülmény, hogy Egervárott a Boldogságos-Szüz tiszteletére klastromot és templomot épitett s oda is temettetett el két fiával.
* Orsz. ltár. Dl. 12.468.*
Egervári Lászlónak Rozgonyi Klárától, Rozgonyi János vajda és alsó-lendvai Bánffi Dorottya leányától két fia született. Idősebbik fia: II. László, aki 1492-ben Frangepán Bernát modrusi gróf leányát Isotát jegyezte el,
* U. ott. Dl. 19.787.* még atyja életében elhalálozott. Második fia: III. István 1496-ban szerepel első izben, midőn Szenthei Pál az elhalt atyja helyett leteendő eskü alól őt felmentette.
István is utódok hátrahagyása nélkül halt el.
Egervári László halála után a család kétszázados munkássága által összeszerzett roppant vagyon szétfoszlott. Rövid három évtized elég volt, hogy a család a leggazdagabb főranguak közül lesülyedjen a kisbirtokos nemesség közé.
Alig helyeztettek el Egervári László hült tetemei az egervári sirboltba, mint prédára leső vad, rontottak a közeli s távoli rokonok, osztályos atyafiak és szomszédok a kiskoru (III.) István örökségét képező birtokokra, hogy
azokból különféle jogczimek alatt minél nagyobb részt kaparithassanak meg maguknak.
Az özvegy, Rozgonyi Klára asszony először lett hütlen nagynevü férje emlékéhez. Már 1496 február 21-ikén mint Kanizsai György neje, Egervári Bereczk tinini püspökkel, szerződésre lépett, melynek erejénél fogva Kanizsai György Egervárt, tartozékaival együtt, két fancsikai szőlő kivételével átadta Bereczknek. Ha azonban István a tizenkettedik évét elérné, az összes vagyont neki visszaadják. A kiskoru árva halála esetére Kanizsai Csókakő, Vitán, Stynysnyák várakra és Pata városra tartott igényt.
* Orsz. ltár. Dl. 26.556.*
Eltekintve attól, hogy az özvegy második házassága Egervári László halála után legfeljebb csak néhány hónap mulva köttetett, s igy magában véve is szabálytalan volt, de más tekintetben sulyosabb következményekkel járt. Kanizsai György első neje ugyanis, szintén Bánffy leány volt, ennek testvérétől, Dorottyától származott Klára asszony.
Egervári Bereczk pedig valószinüleg szemet hunyt a dolog felett. De az egyház Kanizsai György házasságáról csakhamar értesülvén, őt átok alá vetette, mely alól csak hosszas utánjárás után, 1497-ben mentetett fel a veszprémi püspök által.
* U. ott. N. R. A. 643 : 20.*
Egervári László kiskoru árváját e közben teljesen magára hagyták. A nagyszámu várnép, gazdatisztek s cselédség csakhamar beletörődött az uj helyzetbe. Csak néhány régi hü ember karolta fel a kiskoru érdekeit. Apáthi Tamás egervári várnagy 1496-ban felemelte tiltakozó szavát az ellen, hogy Rozgonyi Klára, Rozgonyi Dorottya és Egervári Bereczk, a kiskoru bárhol található, de különösen a gyöngyösi és a hévizvölgyi birtokait Erdődi Tamásnak elidegenitsék.
* U. ott. Dl. 20.512.*
A nagyszámu rokonság, osztályos atyafiak kielégitése még hátra volt.
Szerdahelyi Imrefi János az általános zürzavart felhasználva, 1496-ban Csókakő várát elfoglalta, de Kanizsai György erélyes fellépésére visszaadni kényszerült.
* U. ott. Dl. 20.383.*
Csányi Balázszsal és Miklóssal, aki Egervári Lőrincz után tartott igényt az osztályra, 1496 november 18-ikán a kiskoru István az Egervári család többi tagjainak közbejötte mellett kiegyezett.
* Magyar Nemz. Múzeuj ltár. Reg.* A Tamás ágából származó Egervári János fiát, Lőrinczet pedig 1498-ban elégitették ki.
* Orsz. ltár. Dl. 20.725.*
Egervári Bereczk püspök e közben egészen berendezkedett Egervárában. Kérelmére II. Ulászló király az egervári jobbágyoknak adó és vámmentességet engedélyezett.
* U. ott. Dl. 20.518.*
Ugyanezen évben Egervárának ujév napja utáni szerdán tartandó országos vásárt engedélyezett.
* Orsz. ltár. Dl. 20.519.*
Kanizsaiék azonban gazdálkodásával aligha voltak megelégedve. Mert már 1498-ban panaszt emelnek ellene, hogy a várban «mindenféle pusztitásokat» vitt végbe, s a klastrom számára szükséges épületanyagot elhordatta.
* U. ott. Dl. 20.668.* Klára asszony szenttamási (zala-vármegyei) birtokába pedig betört, s onnan 5 hordó bort és 20 ökröt vitt el.
* U. ott. Dl. 20.780.* Utóbb az egész birtokot is elfoglalta.
* U. ott. N. R. A. 19 : 5.*
Ez utóbbi ügyben a vasvári káptalan 1490-ben teljesitett vizsgálatot.
* U. ott. N. R. A. 1559 : 85.*
Ezzel szemben Egervári Bereczk Kanizsai György és neje ellen 1497 április 10-dikén panaszt emelt a király előtt, hogy a kiskoru Egervári István birtokainak átvétele iránt 1496-ban kötött szerződést megszegték.
* Orsz. ltár. Dl. 20.556.* Hogy a panaszló püspököt megengesztelje, Kanizsai Györgyné Velike várát és tartozékait (Vasvarócz, Csermycze, Buthkafölde, Bukovcz birtokokat) el akarta neki adni, de ezen szándékát Czubini Miklósnak a kiskoru István nevében tett tiltakozása meghiusitotta.
* U. ott. Dl. 34.255.*
Mig Kanizsainé és Egervári Bereczk egymással viszálykodtak, Egervári László hagyatékát másfelől is komoly veszedelem fenyegette.
Az 1498. évi országgyűlés ugyanis, Therzat és Neretva várak elvesztéséért a felelősséget
Egervári Lászlóra háritván, megbüntetését (a XII. t.-cz. 2. §-ában) törvénybe iktatta, hozzátevén, hogy a király ne kegyelmezzen meg neki.
E törvényczikk mindenesetre jellemző amaz országgyűlés tagjaira. Hiszen nekik tudniok kellett Egervári elhalálozásáról, és igy nem átallották halló porában megrágalmazni azt a férfiut, kinél önzetlenebb és odaadóbb hive alig volt Ulászló királynak.
Egervári László javainak elkobzása, amire e törvény czéloz, nem hajtatott végre. Kanizsai Györgynek, mint alább látni fogjuk, elég oka volt közbelépni s igy annak semmi jelentősége nem volt.
Klára asszony meg Bereczk püspök 1498-ban ott kezdték megint el a viszálykodást, a hol 1497-ben elhagyták. Bereczk püspök ugyanis ez évben betört Klára asszony gösfalvai, rezneki és egervári birtokaiba s onnan gabonanemüeket rabolt össze.
* Orsz. ltár. Dl. 20.788.*
Geréb Péter országbirónak más dolga sem akadt, mint a panaszosokat perbeidézni. A hiteles helyek meg egyre-másra tartottak vizsgálatokat.
Ez év deczember 24-ikén a kapornaki, deczember 30-ikán pedig a zalavári konvent által beterjesztett jelentésnek
* U. ott. Dl. 20.781. és 20.707.* Klára asszony panaszainak alaposságát igazolták. Deczember 31-ikén pedig a vasvári káptalan tesz jelentést arról, hogy Bereczk az egervári klastrom épitési anyagát elhordatta.
* U. ott. Dl. 20.783.*
Következő évben (1499) Bereczk püspök kifizette tartozását,
* U. ott. Dl. 20.789.* mire egyidőre szünet állott be a peres atyafiak közt.
De erre szükség is volt, mert a Csabi nemzetségből leszármazott Szentandrási Páris Bertalan fiai, Herbord és Miklós, továbbá Szentandrási Monthor János, Pelbárt és Miklós egész csendben elhelyezkedtek a még Zsigmond király által e nemzetségektől elkobzott s az Egerváriaknak adott birtokokba. Az előbbiek Szentandrást, Széplakot, az utóbbiak Reszneket, Szentgyörgyöt foglalták el.
A vasvári káptalan 1504 január 15-ikén Bereczk püspök kérelmére kiadta neki a Reznek, Szent-György, Galsa stb. birtokokra vonatkozó elveszett iratokat.
* Magyar Nemz. Múzeum ltár. Reg.*
Mikor azután Bereczk és István az oklevelek alapján magukat a birtokokba beiktattatták, a Szentadnrásiak 1504 márczius 9-ikén a kapornaki konvent előtt óvást emeltek,
* Orsz. ltár. Dl. 21.402.* mire a király őket 1504 október 6-ikára maga elé idéztette.
* Magyar Nemz. Múzeum ltár. Reg.*
Mig a per tartott, a Szentandrásiak tömérdek kárt okoztak a peres javakon. Rokonukkal, Kávássi Lászlóval együtt betörtek Szent-György birtokába s ott nyulásztak, az elfogott vadakat pedig magukkal vitték.
* Orsz. ltár. Dl. 21.373.*
A Szentadrássiak különben mindent elkövettek, hogy a pert minél tovább huzzák-halaszszák, 1506-ban ujra megidéztettek, de távollétük miatt tárgyalás nem volt tartható.
* U. ott. Dl. 21.613.*
E perlekedések közepett Egervári István 1504-ben Dombói Dáviddal, 1505-ben pedig Bodolóczy Budor Györgygyel, bizonyos horvátországi birtokperekben kiegyezett.
* U. ott. Dl. 21.280. és 21.398.*
Bereczk püspök pedig uj adományokkal gyarapitotta birtokait. 1506 november 28-ikán István és János testvéreivel együtt királyi adományt nyert Szentgyörgyvölgyi Kis Jakab, János, Mihály, Loránt, továbbá Dédesi János és Antal, Szentgyörgyvölgyi Csete György, Németfalvi Dyenes Péter és Miklós elkobzott javaira,
* U. ott. Dl. 21.640.* a kik a káptalani kiküldötteket egy vizsgálat alkalmával megverték.
Kanizsai György, aki kezdettől fogva arra törekedett, hogy az Egervári-javakat magának megszerezze, 1507 június 10-ikén Klára asszonytól született fia Kanizsai László nevében a fehérvári keresztes vitézek konventje elött kölcsönös örökbefogadási szerződést kötött Egervári Istvánnal. Ezen szerződés szerint az egyik család magvaszakadtával a birtokok a másikra szállanak. Továbbá Kanizsai 14,000 frt fejében leköti Sempthe várát és a körös-vármegyei Vasmegyericze kastélyt tartozékaival, Egervári István
pedig szintén 14,000 frt erejéig leköti Velike várát és tartozékait, továbbá Stynysnyák várát, Csókakő és Vitán fehérmegyei és Pata somogymegyei városokkal, mely birtokokat a jelzett összegekért a király a szerződést kötő felek egyikétől vagy másikától visszaválthatja.
* Orsz. ltár. Dl. 21.785..*
Ezen örökbefogadási szerződést Ulászló király még ezen évben megerősitvén,
* U. ott. Dl. 21.724.* az örökbefogadók 1508. év folyamán egyetemlegesen beiktattattak Csókakő, Vitán városokba, továbbá Stynysnyák és Velike várakba és tartozékaiba.
* U. ott. Dl. 21.818, 34.263, 34.262.*
A birtokokat amugy is Kanizsaiék kezelték. István a budai királyi udvarban szolgált,
* U. ott. Dl. 24.629.* hol pénz dolgában gyakran megszorult, (a nagy uradalmakból befolyó jövedelmet Kanizsaiék dugván zsebre), irt is anyjának pénzért, aki udvarnoki minőségben szolgáló fiának pénz helyett egy hordó finom olajat, két köteg tengeri halat és egy pár sarut küldött.
* U. ott. Dl. 24.629.*
Borsodmegyei jószágát, Gyöngyöst pedig anyja eközben Erdődi Bakócz Tamás esztergomi érseknek akarta eladni, a mi ellen István a király előtt tiltakozott.
* U. ott. Dl. 21.877.*
A mint az örökbefogadási szerződésnek hire ment, csakhamar élénk mozgalom támadt a rokonok közt. Elsősorban Rozgonyi István s ennek fia Péter óvást emeltek Csókakő és Vitán eladományozása ellen.
* U. ott. Dl. 21.847.*
A szintén tiltakozó Egerváriakat pedig Kanizsai azzal igyekezett megnyugtatni, hogy Stynysnyák és Velike várakat, melyeket eddig maga kezelt, 1509-ben Egervári Istvánnak visszaadta.
* U. ott. Dl. 32.826.* István ezuttal valószinüleg nagykorusittatott. S a mint átvette birtokainak kezelését, elsősorban az egyes elfoglalt birtokok visszaszerzését tüzte ki czélul.
A néhai Gorbonukfői István-féle javak visszaszerzése ügyében Kanizsai György és Klára asszony 1509 deczember 31-ikén kelt levelükkel tanácsokat adnak neki.
* U. ott. Dl. 22.365.*
A per kimenetelét nem ismerjük. István azonban a veszendőbe ment javak visszaszerzése helyett még a meglevőket is elzálogositotta.
1510-ben a Zágráb vármegyében fekvő Luka, Podvorecz, Lippič birtokait várnagyának 600 arany forintért lekötötte.
* Orsz. ltár. Dl. 21.986.* 1511-ben Kanizsai Lászlóval együtt adományt nyert Csókakő várába, de ebből nem sok haszna lehetett, mert Ulászló király ugyanezen évben Csókakőt Gergelylaki Mózesnek adományozta.
* U. ott. Dl. 22.178 és N. R. A. 1018 : 54.*
István ezen adománylevélben szerepel utoljára, 1512 január 28-ikán már néhai.
* U. ott. Dl. 22.271.*
Halálával Egervári Bereczk püspök és Kanizsai György özvegye, Klára asszony közt ujból megkezdődött a küzdelem Egervári István hagyatékainak megszerzése felett.
Bereczk püspök 1512 január 28-ikán panaszt emelt, hogy a néhai István egervári részeit Klára asszony lefoglalta.
Márczius 7-ikén Bereczk püspök rokonával Szerdahelyi Imreffi Mihály allovászmesterrel együtt beiktattatott Gösfalva, Hegyfalva, Szent-Tamás részeibe és a fancsikai malom fele részébe,
* U. ott. Dl. 22.264.* ez ellen, valamint Stynysnyák várának elfoglalása ellen meg Klára asszony tiltakozott.
* U. ott. Dl. 34.159.*
Egervári Bereczk és Imreffi Mihály nem hagyták igazukat, hanem keresetet inditottak Klára asszony ellen, a ki a nekik adományozott birtokokat mindeddig elfoglalva tartotta.
* U. ott. Dl. 22.286.*
Klára asszony gazdatisztje, Csutor Tamás ezalatt elpusztitotta Bereczk püspök fancsikai «tilos erdejét», az egervári várkastélyt kiraboltatta, Szent-György birtokán többrendbeli károkat okozott.
* U. ott. Dl. 22.369.*
Másik gazdatisztje, Budor András tanácsára pedig, fia Kanizsai László részére Velikét, melyet még Egervári Balázs nem foglalt el, csakhamar kézrekeritette.
* U. ott. Dl. 22.339.*
Egervári Bereczk ezalatt meg Vasvaróczot birtokába vette.
Budor András mindezeket hüségesen bejelentette asszonyának, egyuttal tanácsot adott neki, hogy a még az el nem foglalt Csezmicza, Dobonik, Zela stb. körös-vármegyei javakra szerezzen mielőbb királyi adománylevelet a fia számára.
* Orsz. ltár. Dl. 22.345.*
A közbelépés használt. Perényi Imre nádor parancsára a zágrábi káptalan Kanizsai Lászlót még 1512-ben beiktatta Stynysnyák és Velike várakba s ezeknek Zágráb, Körös- és Góra vármegyékben elterülő tartozékaiba.
* Hazai okmtár. V. k. 409. l.*
1513-ban azonban mégis megbékéltek valahogy. Klára asszony és fia Kanizsai László ez évben megjelenvén a vasvári káptalan előtt, az Egervár, Vasvarócz, Szenttamás, Gösfalva, Hegyfalva, Hegyes puszta és Csezmicze birtokokra vonatkozó adományleveleket Egervári Bereczk püspöknek és Szerdahelyi Imreffi Mihály királyi allovászmesternek kiszolgáltatták.
* Orsz. ltár. Dl. 22.393.*
Egervári Bereczk pedig ezzel szemben Kanizsai Lászlót testvéréül fogadta, és neki egy egervári nemesi házhelyet adott, egyuttal az egervári kolostor feletti kegyuraságot fele részben reája ruházta.
* U. ott. Dl. 22.468.*
Kanizsainé tehát czélt ért, mert sikerült végre neki második házasságából származó fiát az Egervári-örökségbe becsempészni.
Bereczk még tovább ment, 1515-ben Velike, Csókakő és Sempthe várakra vonatkozó összes jogait Kanizsai Lászlóra ruházta át.
* U. ott. Dl. 22.695.*
Az özvegygyel helyreállt békét Bereczk most arra használta fel, hogy másfelé kereste igazát.
1515-ben Nádasdi Darabos Osvaldot és Nádasdi Nádasdy Mártont perbeidézteti.
* U. ott. Dl. 22.708.*
1516-ban meg Szapolyai János erdélyi vajda ellen perel, a ki egy szökött jobbágyát visszatartotta.
* U. ott. Dl. 22.835.*
Ugyanezen évben János testvérével, az egervári kapitánynyal együtt tiltakozik bizonyos hamis személyek ellen, az ő birtokai ügyében tett örökvallásokat illetőleg.
* U. ott. Dl. 22.820-*
A következő évben (1517) János fivérével gyült meg a baja.
Az egyenetlenkedés Egervár birtoka iránt megindult perből keletkezett, mely ügyben Vas vármegye szolgabirái 1517 június 22-ikén Egervári Jánost megidézték.
* Orsz. ltár. Dl. 22.932 és 22.931.*
De mert János azt a sok jótéteményt, melylyel a püspök testvére őt elhalmozta, azzal hálálta meg, hogy a püspököt uton utfélen gyalázta, sőt halálosan fenyegette, Egervári Bereczk megbizásából Telekesi Bedöch Dénes 1518-ban őt a püspököt megillető összes javakból kitagadta, Egervárából pedig kiutasitotta.
* U. ott. Dl. 25.054.*
Egervári János ekkor a királyhoz ment panaszra, azzal vádolván bátyját, hogy bizonyos őtet is megillető részbirtokokat eladott Polyáni Osvaldnak, továbbá, hogy az egervári klastrom feletti kegyuri jog fele részét Kanizsai Lászlóra ruházta át, végül, hogy mindkettőjüket közösen megillető gösfalvai brtokba Bereczk, János fivérének kizárásával magát beiktattatta.
* U. ott. Dl. N. R. A. 6 : 3.*
A megkezdett perben Lajos király Bereczk püspök jogainak védelmére meghagyta a vasvári káptalannak, hogy az Egervári János által kivett oklevelek másolatait Bereczk püspöknek adja ki.
* U. ott. Dl. 23.026.*
Bereczknek nem volt szerencséje pöreivel. 1519 október 10-ikén eddigi ügyvivője Telekesi Bedöch Lőrincz ellen hütlen ügyvitel miatt vizsgálatot kért.
* U. ott. Dl. 23.241.*
Élte végszakában még Alsólindvai Bánffi Zsigmond és Jakab, továbbá Széchy Tamás és Kerecsényi Pál, illetve ezek megbizottai ellen többrendbeli hatalmaskodások miatt panasz emelt. Ugyanezen évben (1520) Dénesfalvi Lászlót idézteti meg egy szökött jobbágy kiadatása ügyében.
* U. ott. Dl. 23.439, 23.397 és 23.361.*
1523 április 11-ikén már néhainak mondatik.
* Egerváry Gyula ur oklevélgyüjteménye.*
A mint halálának hiréről János, a megtagadott testvér, a ki élete végszakát pereivel keseritette meg, értesült, csakhamar Egervárott termett,
mely várat Szerdahelyi Imreffi Mihály, Bereczk unokaöcscse keritett kézre. János a csázmai káptalanhoz fordult panaszával, követelvén Bereczk hagyatékának átadását, a mit Imreffi Mihály, igen jól érezvén magát Egervárában, megtagadott.
* Orsz. ltár. Dl. 23.773.* A megkezdett perben Kanizsai László semleges maradt, csak arra várt, hogy a két viszálykodó rokon közt, királyi adomány utján, minél nagyobbrészt kaparithasson magának Bereczk hagyatékából.
Mig a per folyt, II. Lajos király Velike és Stynysnyák várakat 1523 június 17-ikén bélteki Drágffy János temesi főispánnak adományozta.
* U. ott. Dl. 34.191.*
Ez adománylevélben II. Lajos nem átallotta a már 28 évvel elhalt Egervári László emlékét az árulás vádjával beszennyezni.
A királyi adománylevél szövege szerint, minthogy egyfelől Neretva várának elvesztéseért a felelősség Egervári Lászlóra nehezedik, másfelől mert magtalanul halt el, ezen várak adományozási joga visszaszállott a koronára. Mindenesetre jellemző II. Lajos királyra, hogy csupán puszta vádak alapján Egervári Lászlót árulónak nyilvánitotta,
* Az oklevél szerint: eiusdem castri amisisse fertur.* holott ezt még az 1498. évi törvényczikkek szerkesztői sem merték ráfogni. Kanizsai László, Vas vármegye főispánja pedig úgy elégittetett ki, hogy Drágffy János 1524 márczius 16-ikán vele osztályos egyességre lépett, a mit a király is megerősitett.
* Magyar Nemz. Múzeum Reg.*
A Kanizsai családot ugyanazon végzet érte mint Egervári Lászlóét. Kanizsai László egyetlen fia Ferencz ifjan elhalálozott. Leányát Orsolyát, Nádasdy Ferencz országbiró, horvát bán vette el, miáltal Egervári László hagyatéka tulnyomórészt a Nádasdiakra szállott.
Egervári Bereczk testvérei közül csupán (VI) János ád magáról életjelt; 1528-ban Egervára és a hozzátartozó birtokok elfoglalása miatt pert inditott Kanizsai László és fia Ferencz, valamint Szerdahelyi Mihály ellen,
* Orsz. ltár. N. R. A. 10 : 91.* 1533-ban Horváth János ellen emelt panaszt a bátyjának hagyatékában talált oklevelek eltulajdonitása miatt,
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. C. l. I. k. 1. l.* a mohácsi vész utáni időszakban azonban az ősi birtokok visszaszerzése iránt megindult küzdelemben hathatós támaszt talált a Tamás ágából leszármazott (VII) Jánosban.
János volt tehát az egyedüli, a ki Mihály fiai közül a mohácsi vészszel hazánkra zuduló fergeteget keresztül élte, és a még néhány évtized előtt fényes szerepet vitt ág utolsó sarjaként, jogait a már régebben a kisbirtokos nemesség közé sülyedt Tamás ágára ruházta, miáltal a nemzetség elveszett ősi javai visszaszerzésének feladata, VII. Jánosra és utódaira hárult.
II. Tamás vonala.
Tamásnak Ilona nejétől három fia született: Miklós, Gergely és Kelemen.
1. (IV.)
Miklós. Fivérével együtt elsőizben az Egervári és a Geregyei családok közt 1400 körül létrejött egyezséglevélben emlittetik. 1422-ben rokonaival együtt panaszt emel Dyémfalvi László ellen. 1439-ben a többi családtagokkal egyetemben pallosjogot nyer. 1454-ben Egervári Balázs fia Kelemen özvegyével, Hieronimia aszszonynyal egyezkedik.
* Gr. Festetich ltár. Cast. 180.*
Miklósnak csupán egy fia született: V. János, a ki 1465-ben a nagybátyjától örökölt egervári és geregyei birtokrészeket, továbbá Fancsikát egészen, végül egy egervári malmot 300 arany forintért elzálogosított Egervári Mihálynak és Lászlónak.
* Orsz. ltár. Dl. 16.242.*
Jánosnak három fia volt: (VII.) János, (II.) Lőrincz és (IV.) Mihály.
János 1496 november 17-ikén rokonaival együtt kiegyez Csányi Balázszsal.
* Magyar Nemz. Múzeum ltár. Reg.* 1533 szeptember 23-ikán királyi ember.
* U. ott.* A családi javak visszaszerzése érdekében kifejtett tevékenységét alább fogjuk ismertetni. Fivérét, Lőrinczet Kanizsai György horvát bán és neje Klára asszony 1498-ban az összes Vas vármegyében fekvő birtokai fejében 200 arany frttal kielégitették.
* Orsz. ltár. Dl. 20.725.*
János második fivéréről, Mihályról közelebbi adataink nncsenek, csupán a Rajcsányi által összeállitott leszármazási táblán szerepel.
Tamás második fia:
2.
Gergely. Csupán egy izben, az 1400 körül kötött egyezséglevélben fordul elő.
Tamás harmadik fia:
3. I.
Kelemen. Első izben 1418-ban szerepel.
* Orsz. ltár. N. R. A. 1699 : 180.* 1423-ban Egervári István özvegye és leánya pert inditottak ellene.
* U. ott. Dl. 11.405.*
1426-ban Egervári Mihály fia Balázszsal egyetemben pert folytatott István vasvári őrkanonok ellen Oszkó birtokáért.
* U. ott. N. R. A. 18 : 79.*
1434-ben Gersei Petöfi János fiainak eladja Mihályfalva, Ivahonfölde, Szentpéterfalva, Jánosfalva, Trenkesfölde és Zema birtokait.
* U. ott. Dl. 14.836.*
Mint általában az Egervári család tagjai, Kelemen is a hadi pályán működött. 1435-ben a királyi sereghez indultában, midőn Csepreg mezővárosban az estebédnél ült, Hermán nembeli Baldoni Miklós több társával együtt őt megtámadta; panaszára a király Baldoni Miklóst ez év szeptember 12-ikén a törvény elé idézte.
* Orsz. ltár. Dl. 12.753.*
1446-ban rokonával, Egervári Balázs fia Mihálylyal együtt egyes oszkói részbirtokokra iktatási parancsot nyer az országbirótól.
* U. ott. Dl. 12.985.*
1447-ben közbe jár a Kisfaludi és az Ugron családbeliek közti egyezségnél.
* Hazai okmtár, V. k. 237. l.* Neje Hidvéghi István leánya Borbála asszony volt, akitől azonban nem maradtak utódai.
* Festetich ltár. Castr. 181.*
1464-ben néhainak iratik. Birtokai után járó örökrész fejében Domaföldi Margitot és Tilai Bodoló Benedek leányát Katalint az Egervári család tagjai kielégitik.
Mint láthatjuk, Tamás fiai közül csupán Miklósnak maradtak unokái, a kik közül a mohácsi vész utáni korszakban egyedül (VII.) János képviseli a családot, reája hárult az ősi név fényének fentartása. Hogy ez nem sikerült, mint látni fogjuk, nem rajta mult.
***
Egervári Bereczk hagyatékának átvétele, mint fentebb láttuk sok nehézségbe ütközött, sőt közvetlen a mohácsi csatavesztés után a tulajdonjog, a jogbiztonság teljesen veszendőbe ment. Bereczk testvére János tehát, a mint a szörnyű itéletidő után a hatóságok kissé rendbe jöttek, nem késett jogainak érvényesitésével.
Első sorban Kanizsainé ellen emelt panaszt az egervári javak elfoglalása miatt.
* Egerváry Pál feljegyzései. 325. sz.* Hasonló okból bepanaszolta Tóth Balázst és Dienesfalvi Lászlót.
* U. ott. 326. sz.* Hasságyi Dénes pedig Egervári János házát is felgyujtotta, miért és egyéb hatalmaskodások miatt a rendes törvényszék kikerülésével a hadbiróság elé állittatott.
* Kapornaki konv. jelentése 1528 deczember 21-ikén Magyar Nemz. Múzeum ltár.*
Körös vármegyében sem mentek jobban a dolgok.
Ott meg Budor Sixtus okozott tömérdek kárt az Egerváriaknak.
* Egerváry Pál feljegyzései. 328. és 330. sz.*
A viszálykodás valószinüleg onnan eredt, hogy Budor Sixtus is igényt tartott Margaróczra. Az 1533-ban megtartott vizsgálat azonban az Egerváry családnak e várra és tartozékaira vonatkozó tulajdonjogát kétségtelenül igazolta,
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. B. láda. III. k. 40. l.* mire a viszálykodó felek kibékültek. Ez azonban korántsem akadályozta őket abban, hogy ujból ne tegyenek kárt egymás javában.
* Egerváry Pál feljegyzése. 341. sz.*
Egervári János Szapolyai pártján volt. 1533-ban Sárossy Imre országbiró itélőmester Kőrös vármegyei javaiba történt beiktatása alkalmával, mint János király embere (homo regius) szerepelt.
* Magyar Nemz. Múzeum.*
A mint János király szerencsecsillaga hanyatlott, Egervári Jánosra is rossz napok következtek be, javai lefoglaltattak, ezzel végleg letünik a szereplés teréről.
* Egerváry Gyula oklevélgy.*
A család fennállására nézve ily felette váltságos időben tünt fel unokaöcscse VII. János. Azzal kezdte, hogy a Szentandrási család ellen Csütörtökhely és Jakabfijánosfalva elfoglalása miatt óvást emelt.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. B. l. VII. k. 25. l.*
Sikerült is neki 1536-ban Ferdinánd királytól
Egervár várára, továbbá Fancsika, Gösfalva, Szent-György, Jakabfijánosfalva, Csütörtökhely, Légfalva, Pósfalva, Töttös, Csetelakosa, Tompafölde és Bedekelakosa birtokokra, továbbá az egervári, geregyei, telekesi, hegyfalusi részbirtokokra, végül Nagyfalu, Apáthi helységekre adománylevelet kieszközölni, mely birtokokba történt beiktatás alkalmával Nádasdy Tamásné, Kanizsai Orsolya ellent mondott.
* Orsz. ltár. N. R. A. 1565 : 57.*
Nádasdyékat azután ugy elégitette ki a király, hogy Csókakő, Velike, Stynysnyák és Vasmegyericse várakra 1557-ben uj adománylevelet állitott ki.
* U. ott. N. R. A. 567 : 26.* Jánosnak hosszabb ideig nem lévén fisarja, Deres Istvánt örökbe fogadta.
* Rajcsányi 2159. Quart. Lat. : 67–68.* Utóbb azonban mégis született V. Mihály nevü fia, a kit később II. Ferencz követett. Mihálytól származik a család jelenleg virágzó ága, Ferencz ifjan elhalt. Az emlitett két fián kivül Jánosnak négy leánya született: Borbála (1542–63), Anna (1542–45), Kata (1542) és Potentiána (1542–70.) Mihály 1536-ban lép fel.
* Vasvár-Szombathelyi kápt. Prot.* 1451-ben Egervárott 4 hold földet elcserél Nádasdy Ferenczczel.
* Magyar Nemz. Múzeum 339.*
1542-ben sógora Intay Ferencz részt követel Geregyéből, valamint az egervári, fancsikai, oszkói, rezneki, jakabfijánosfalvi, lékfalvai, vasvaróczi és margaróczi részbirtokokból.
*- Vasvári káptalan Prot. 1542–22. sz.*-
Ugyanezen évben nővérei: Borbála, férjezett Intay Ferenczné, továbbá Klára, Anna és Potencziana hajadonok eltiltják Mihályt, valamint ennek öcscsét Ferenczet, Geregye eladásától.
Mihály leánytestvérei csakhamar mindnyájan férjhez menvén, fő gondját kielégitésük képezte, 1545-ben Potencziát, férjezett györkönyi Nagy Ferencznét, ugyanazon évben pedig másik nővérét Annát, udvardi Fodor Istvánnét elégitette ki.
* Vasvári kápt. ltár. Prot.* Borbála nővére, ekkor már Miletinczy Miklósné, igényt emelt Geregyére is, mely birtokot első férje Intay zálog czimén birt és neki visszaadott.
* Vas várm. ltár. Vegyes kötetek és Vasvári kápt. levéltár.*
Borbála azonban a néhai Kata nővérétől, férjezett Szentiványinétől született Szentiványi Ferenczczel együtt 1560-ban a geregyei jószág, valamint az egervári, fancsikai, felsőoszkói, rezneki, jakabfijánosfalvai és légfalvai részbirtokok iránt támasztott igényével elutasittatott,
* Vas várm. ltár. Vegy. Köt.* és egyuttal I. Ferdinánd király e birtokokra a női ág kizárásával uj adománylevelet állitott ki.
E birtokokba Mihály és fiutódai 1561-ben Nádasdy Tamás gróf rendeletére beiktattattak,
* Vasvári kápt. ltár.* azonban Egervári János fogadott fia, Deres István még a beiktatás foganatositása előtt tiltakozott.
* U. ott.*
Az ezen ellenmondás következtében megindult per folyamán Vas vármegye közönsége, minthogy Egervári Mihály a tárgyaláson nem jelent meg, osztozkodási bizonyitványt állitott ki Deres István részére.
* Egerváry Pál feljegyzései 239. és Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár.*
Egervári Mihály tiltakozása következtében az ügy a felső biróságokhoz került. 1573-ban azután ugy Egerváry Mihály, mint Deres István királyi adományt nyertek Geregyére, továbbá az egervári, fancsikai, oszkói, jakabfijánosfalvi birtokrészekre, fiutódaikat illetőleg.
* Vasvári kápt. Stat.*
Egervári Deres István Boldogasszonyfalván volt birtokos.
* U. ott.*
Sopron vármegyében főadószedő is volt.
* Orsz. ltár. N. R. A. 22 : 45.* Tompa másként Szekér Annától négy gyermeke született: Ferencz, János, Miklós és Kata. 1570-ben elzálogositotta Boldogasszonyfalvát Török Bálintnak.
* Vasvári kápt. jegyzákönyv. I. k. 136. l.*
Gyermekei közül 1602-ben Miklós Bodonfalván vesz zálogba kisebb részbirtokokat, szintén Boldogasszonyfalván volt birtokos.
* U. ott. 212, 178, 219, 64.*
Atyjához hasonlóan a közszolgálat terére lépett.
1597-ben Zala vármegye alispánjának helyettese,
* Nagy Imre kiadatl. jegyzetei.* 1598–1622 közt Zala vármegye egerszegi járásának szolgabirája volt.
* Nagy Imre kiadatl. jegyzetei, Corpus Juris 1618 : 49 és 1622 : 36.*
Másik fia, Ferencz 1613-ban Somogy vármegyében adórovó volt.
* Nagy I. kiad. jegyz. Valószinüleg azonos azon Egervári Ferenczczel, a ki 1613-ban Lórántffy Mihály megbizottja volt. Orsz. ltár. N. R. A. 172 : 2.* Leánya, Kata 1602-ben már Luka Benedek özvegye.
* Vasvári kápt. jegyzőkönyv 94. sz.* Deres István gyermekeinek aligha maradtak utódai, mert az 1573-ban kelt királyi adománylevél daczára Mihály fiai osztatlanul örökölték az ősi birtokokat.
Még a Deres István ellen folytatott per közepett, Egervári Mihály panaszt emelt Kanizsai Orsolya ellen, egyes birtokrészek elfoglalása miatt. Ez ügyben jogai védelmére Báthori András országbiró 1565 február 5-ikén kiadta részére az Egervári Mihály és fiai, másrészről a Szentandrásiak közt 1419 október 16-ikán kötött szerződést.
* Orsz. ltár. Dl. 10.854.*
A hosszu ideig tartó perek Mihályt anyagilag teljesen kimeritették. Már 1547-ben eladott egy fancsikai jobbágytelket,
* Vasvári kápt. Prot.* 1549-ben Oszkón 31 jobbágytelkét zálogositotta el, 1555-ben ujra elzálogositott Oszkón egyes elhagyott jobbágytelkeket, sőt 1565-ben Egervár, Geregye és Oszkó helységekben elterülő összes javait el akarta adni, de ezen szándékát Intay Ferencz özvegye és Fodor István leánya Anna, továbbá Koltay Bernát meghiusitották.
* U. ott. 117. l.* Iacute;gy azután csak a geregyei birtokát zálogositotta el 76 frtért.
* Vasvári kápt. A kapornaki konv. jegyz.* Fiai (II.) Gábor, (III.) László, (VI.) Mihály és (II.) Tamás is sok adósságokat csináltak; ezeknek fedezésére 1566-ban Felső-Oszkón, 1569-ben Geregyén lévő jobbágytelkeket, az utóbbi évben az egervári szőlőket, majd 1570-ben Egyházas-Oszkón, Geregyén és a zala-vármegyei Csütörtökhelyen elterülő részbirtokait részint eladta, részint elzálogositotta.
* Vasvári káptalan ltár. Kapornaki konvent jegyzákönyvei 30, 44, 46, 126, 264 sz.*
Az ősi javaknak ilyetén elkótyavetyélése végre fiai részéről is élénk ellenmondásra talált. (III.) László, (VI.) Mihály és (II.) Tamás 1571-ben eltiltják édesatyjukat Egervár, Felső-Oszkó, Geregye és Csütörtökhely eladásától, mely birtokokat Nádasdy Kristóf szándékozott megvenni.
* Vasvári kápt. Prot. 193. sz.* Ez azonban mitsem akadályozta Mihályt abban, hogy 1574-ben Geregyén és Csütörtökhelyen fiaival együtt még a meglevő részeit is el ne zálogositsa.
* Vasvári kápt. Prot. 109.*
A geregyei zálogos javak ügyében 1584-ben egyezkedett Gellen Mihály örököseivel.
* U. ott. 132. sz.*
Mihálynak összesen nyolcz gyermeke volt: Gábor (1547–60), László (1551–71), János (1551–1601), Mihály (1565–1615), Tamás (1565–99), Zsófia (1591), Borbála (1591) és Jusztina (1591). Ezen testvérek közül egyedül Mihály utódait ismerjük. Tamás özvegye, Ajkay Borbála 1599-ben vette fel móringját Egervári Mihálytól.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. letár. C. l. I. cs.*
V. Mihálynak 1575-ben bekövetkezett halálával még életben maradt fiai, János, ifjabb Mihály és Tamás vették át, nagyrészt elzálogositott birtokait. Atyjuk példáját követve, a csütörtökhelyi és geregyei jószágokból, kisebb összegek erejéig ujból elzálogositanak egyes részeket.
* Vasvári kápt. 1588 évi Prot. 265. sz. stb.* A mi még megmaradt, azt Mihály és Tamás 1596-ban egymás közt felosztották.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. C. l. III. cs.*
Mihály, miután a nagyrészt elzálogositott birtokok mitsem hoztak a konyhára, Vas vármegye szolgálatába lépett.
1585-ben a vármegye jegzyője, 1586-tól 1604-ig a kemenesaljai járás szolgabirája volt.
* Hg. Batthyányi csal. körment ltár; Corpus Juris 1602 : 14 és 1604 : 8.*
Mihálynak Kata nevü nejétől három fia született: (VII.) Mihály, (IV.) György és (III.) Gábor. Valószinüleg az ő leánya volt Orsolya is, a ki Vitynédi Jánoshoz, Nádasdy Pál gróf jószágigazgatójához ment nőül és még 1625 előtt elhalálozott.
* Orsz. ltár. N. R. A. 580 : 36.*
Mihály fiaival a Geregye helység határában elterülő «Nyesevölgy» erdőt 1610-ben 10 évre elzálogositotta, 1615-ben bekövetkezett halálával fiai ujból 10 forintot vettek fel ezen erdőre, sőt 1628-ban az egervári vár alatt elterülő 18 hold földet és a hozzátartozó udvarházat is elzálogositották.
* Vasvári kápt. ltár. Prot. 62. sz. 138 és 169. sz.*
IV. György Geregyén volt birtokos. 1631-ben Bekényi Andrással együtt nádori adománylevelet nyert Szent-Tamás és Gutaháza birtokokra, de utóbb ezen birtokokra vonatkozó összes jogairól lemondott.
* Vasvári kápt. ltár. Prot.*
IV. György a Bethlen Gábor-féle felkelő hadjárat alkalmával semlegesen viselkedett, miért is menedéklevelet nyert a fejedelemtől, 1620-ban azonban a szombathelyi táborból császári őrséget kapott.
* Egerváry Pál feljegyzései. 349.*
Sem IV. Györgynek, sem pedig III. Gábornak nem maradtak utódai. Családot egyedül VII. Mihály alapitott. Első nemét, Cziráky Évát Telekesi Török János szécsényi kastélyában ismerte meg, hol három napi ismeretség után 1633 november 8-ikán meg volt a kézfogó. Az esküvő csak egy év mulva, 1634 szeptember 29-ikén tartatott meg Szent-Gróton, innen október 2-ikán vitte az uj menyecskét Geregyére, ősi udvarházába. Cziráky Éva 1635 deczember 4-ikén egy fiat szült, de a szülés után nemsokára, deczember 22-ikén elhalálozott.
* Egerváry Mihály naplója E. Gyula úrnál.*
Mihály első neje halála után Bagoly Mihály és Bakolczay Anna leányát, Judithot vette nőül.
A Bagoly család, mely Dömötöriben volt birtokos, egyike volt azon családoknak, melyek ősi birtokaikat azon időkig megtartották. Ezen házasság után jobb napok következtek az Egerváriakra. Mihály neje után szép hozományt is kapott, ezzel megkezdi a Dömötöriben levő jószágok összevásárlását.
1645-től egészen 1673-ban bekövetkezett haláláig folyton vesz Dömötöriben részeket, Bagoly Gáspártól és Istvántól, Hagyárossy Gáspártól, Hajgató Mihálytól, Bozzay Jánostól, Söptey Páltól, Ebergényi Jánostól, továbbá megváltotta Bagoly Mihály részeit, ezenkivül Cseszeregy Péternétől is vett kisebb részeket.
* Vasvári kápt. Prot. 32, 9. stb. sz.*
Ezen apránként összevásárolt javak jelenleg is a család birtokában vannak.
De szükség is volt az uj birtokokra, mert a törökök előnyomulása következtében az egervári, oszkói és csütörtökhelyi javak a hódoltsági részekbe esvén, teljesen elpusztultak, sőt azokba Nádasdy Ferencz gróf országbiró másokat iktattatott be, mely beiktatás ellen azonban Mihály, fiaival, Lászlóval, Mihálylyal és Istvánnal egyetemben 1662 november 14-ikén a vasvári káptalan előtt tiltakozott.
* Egerváry Gyula úr ltár.*
Időközben Mihálynak az első házasságából származott (VII.) György nevü fia a kanizsai törökök fogságába került, honnan 1667-ben kiváltása érdekében levelet irt atyjának.
* Vas várm. ltár Egerváry csal. ltár. C. 1. I. cs.*
Mihály ekkor fiának a török fogságból leendő kiváltása végett Telekesi Török Imrétől 300 frtot vett fel, melyet még ez évben 1668 deczember 30-ikán visszafizetett.
Mihály nemcsak hogy fiát váltotta ki a török rabságból, sőt Musztafa Olay bégtől 1669 augusuztus 16-án menedéklevelet kapott ki az egervári határban lévő földekre nézve.
* U. ott. Vegyes kötetek.*
(VII.) Mihálynak második házasságából hat gyermeke született: (IV.) László, (V.) István, (IX.) János, (VIII.) Mihály, Kata és Erzsébet, a ki Tulok Tamáshoz ment nőül. Gyermekei 1673 deczember 15-ikén osztoztak az örökségen s 1674-ben egyezkedtek anyjokkal.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. B. l. VIII. k. 2. l.*
Legidősebbik fia (VII.) György Dozmaton és Niczken volt birtokos. 1678-ban végrendelkezett, mely végrendelet ellen azonban mostoha testvére Egervári László tiltakozott.
* Vasvári kápt. ltár. Test. és Egervári Pál feljegyzései. 59.*
(VII.) Györgynek Madarász Évától egy leánya született, Krisztina, a ki 1690 körül ment férjhez Szelestey Ádámhoz, mely alkalommal a kiházasitási költségeket Egervári László, Mihály, János és István viselték. Özvegye utóbb Káldy Zsigmondhoz ment nőül.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. B. l. VII. k. 9. l.*
Egervári László és testvérei számos ujabb szerzeménynyel gyarapitották az atyai örökségöket.
1688-ban megveszik Telekesi Török Istvántól Szécsény egy részét, 1690-ben Ebergényi Pál és Miklós állit ki részükre záloglevelet,
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. C. l. III. cs.* 1691-ben és 1695-ben Dömötöriben vesznek részeket a Hagyárossy és a Bagoly családoktól.
* Egerváry Pál feljegyzései 117 és 87. sz.* 1690 június 11-ikén Lipót király rendeletéből
visszanyerik azokat a birtokokat, melyeket VII. György leánya Szelestey Ádámné, atyjának halála után maga részére lefoglalt.
* Vas várm. ltár. Vegyes kötetek.*
1693-ban Egervári János bepereli a Draskovich grófokat a «Farkas erdején» elkövetett károk miatt,
* Egerváry Gyula úr oklgyüjt.* ezért ez év deczember 10-ikén kárpótlásul 442 frtot kaptak a Draskovich családtól.
László, Mihály, János és István testvérek ezután a dénesfalvai birtokukat rendezték, oda jobbágyokat telepitettek, majd 1701-ben kiegyeztek a kamarával,
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. B. VI. k. 2. l.* mire (1701 deczember 18-ikán) nádori adományt nyertek Dénesfára.
* Vas várm. ltár. Vegyes kötetek.*
Gazdálkodásuk közepett 1703-ban kitört a szabadságharcz.
Mivel rokonuk Szelestey Ádám őket a kuruczok hirébe keverte, a német hadak közeledtére 1704 április 14-ikén, illetőleg 17-ikén László és István leteszik a hűségesküt Erdődy Sándor gróf főispán kezébe.
* U. ott.*
De mert teljesen visszavonultak geregyei birtokukra, senki sem háborgatta őket.
Rosszabbul járt azonban a kuruczból labanczczá lett Szelestey, kinek birtokait a kuruczok elpusztitották. Neje Egerváry Jusztina 1709-ben József királyhoz fordult oltalomért.
József király oltalomlevelet állitott ki részére s 1710-ben elrendeli a kuruczok által birtokain okozott károk megbecslését.
* Orsz. ltár. N. R. A. 239 : 70.*
A kuruczvilág lezajlása után a testvérek közül egyedül Istvánt találjuk életben, a ki 1712-ben megyei esküdti tisztséget visel.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. C. III. csomó.*
(V.) Istvánnak Márffy Erzsébettől, Márffy Sándor és Bezerédi Klára leányától
* Rajcsányi Ádám gen.* négy gyermeke született: Judith, József, Klára és Antal. Özvegye, férjének halála után (1719) Lipich Mózeshez ment nőül, s 1736 márczius 12-ikén végrendelkezett.
* Vas várm. ltár. Egerváry ltár. C. VII. csomó.*
(V.) István idősebb fia, József 1724 február 3-ikán Széchenyi Zsigmond gróf ellen perelt.
* Vas várm. ltár. Egerváry Ltár. C. VIII. csomo.*
1730-ban a Bessenyey árvák megbizottja. 1738–46-ig Zala vármegye főjegyzője volt.
* Zala várm. ltár. és Orsz. ltár. N. R. A. 234 : 5.*
1743-ban nejével, Bessenyey Magdolnával együtt megvette Niczky Zsigmondnétól Tárnok, Bonczófölde és Misefa birtokokat.
* Egerváry Gyula úr okltár.*
Az 1747-ben Gelsén, Alsó-Rajkon, Nemes-Apátiban, Martonfa pusztán, Bonczóföldön és Káváson is birtokos volt.
Két gyermeke maradt: Pál és Róza. (II.) Pál költekező életmódja miatt örökségét nagyon megterhelte, miért is 1755-ben javai zár alá helyeztettek.
* Vas várm. ltár. Vegyeskötet.* Kérelmére a vasvári káptalan 1766 január 16-ikán átirja I. Ferdinánd király 1560-ban kelt adománylevelét.
* U. ott.* 1762-ben Zala vármegye táblabirája. Ő kezdte a családra vonatkozó adatok és okiratok összegyüjtését. (II.) Pál 1758-ban nősült. Márffy Annát vette el, minthogy vérrokonok voltak, egyházi felmentésben részesültek.
* Egerváry Pál feljegyzései.* Csupán egy fia született, (II.) Pál, a ki azonban korán elhunyt. I. Pál özvegye 1799-ben halt el, végrendeletét a körmendi sóhivatal ez év február 27-ikén bontotta fel.
* Vas várm. ltár. Egervári csal. ltár. A. l. III. cs. 19.*
(II.) Pál nővére, Róza Déli János, utóbb Takasits András gyámsága alatt nevelkedett fel. Két férje volt: Előbb Mérey Lajoshoz, ennek halála után Deák Lászlóhoz ment nőül.
József testvérei közül Klára Kisfaludy Antalhoz ment nőül, a Dömötöriben fekvő javak utáni osztályrésze fejében 1000 forintot kapott fivéreitől.
* Egerváry Pál feljegyzései.* József ifjabb testvére, Antal 1719-ben még csak 6 éves volt, 1736-ban lép osztályos egyezségre bátyjával.
Ezen osztály alkalmával Antal Dömötörit nyeri, az Oszkón és Ujlakon lévő jobbágytelkekkel, továbbá az egervári kuriát, az ottani hegyvámos szőlőt és Dénesfán egy rész szántóföldet, végül a geregyei és az ujlaki malmok felét. József pedig Geregyét kapja tartozékaival.
* Vas várm. ltár. Vegyes kötet.*
Egerváry Antal, Vasvármegye szolgálatába lépett.
1746–47-ben szolgabiró, 1752-ben főszolgabiró volt.
* Balogh Gyula, Főszolgabirák «Vasmegyei lapok» 1891.*
Közpályán szerzett érdemeit méltányolva, Pálffy János gróf nádor, 1742-ben Neszele, Gebárt, Árkosháza és Döbröte (zala-vármegyei) helységekben lévő részbirtokokra, melyeknek ősei már hosszu időn át békés birtokában voltak, de a vonatkozó adományleveleket elvesztették, uj adománylevelet állitott ki.
* Egerváry Gyula úr oklevélgyüjt.*
Egervári Antal a későbbi nádornak, Batthyányi Lajosnak is bizalmasa volt. Hitbuzgóságáról tesz tanuságot ama körülmény, hogy Neszelén külön kápolnát emelt. Nagy műveltségű férfiu, a ki szépművészetek iránt különös fogékonysággal birt, költészettel is foglalkozott.
* Egerváry Pál feljegyzése. 293. sz.*
Nejétől, Zarka Juliától, lukafalvi Zarka István és Gyely Mária leányától hét gyermeke született: Lajos, (X.) János, Imre, (VII.) István, Ignácz, Teréz és (II.) Antal.
Halála után, 1774 április 22-ikén, ákosházi és neszeli birtokai összeirattak.
Antal gyermekei:
1. (I.)
Lajos. (1733–1786) Vas vármegye szolgabirája, kinek Benkő Klárától, Benkő Lázár és Hollóssy Julia leányától,
* Kőszegi ker. tábla ltár. 1778 évi 925/582 sz.* egy fiu és egy leány született: Vincze és Mária. Vincze (1801–1803) Gecsén, Geregyén és anyja után Rempe-Hollóson volt birtokos; utódai nem maradtak. Mária Domján Józsefhez ment nőül.
* Rajcsányi Ádám. Gen.*
2. (X.) János ifjan elhalálozott.
3. (II.)
Imre. Neszelej községben volt birtokos. 1773–94 közt Zala vármegye táblabirája. Utódai nem maradtak.
4. (V.)
István. 1750-ben gróf Széchenyi Istvánnal cserél kisebb birtokrészeket.
* Vas várm. ltár. Egerváry csal. ltár. C. l. IX. cs.* 1777-ben megosztozik Ignácz testvérével Dömötörin.
* U. ott. A. l. II. cs. 24. sz.*
1774-ben elvette Szechödy Juliát, Szechödy György és Benkő Terézia leányát, a kinek 1000 frtot ád móringul.
* U. ott. C. l. VII. cs.*
1790-ben szolgabiró Vas vármegyében, mint kir. tanácsos halt el 1802-ben.
Utódait alább közöljük.
5.
Ignácz. Született 1751 márczius 12-ikén Zala-Egerszegen, 1767-ben a kegyes-tanitórendbe lépett, 1769 október 11-ikén ünnepélyes fogadalmat tett, 1775-ben áldozópappá szenteltetett. Ifju korában a gróf Nyáry családnál nevelősködött, majd Kecskeméten, utóbb Nyitrán és Szegeden tanitott.
1805-től a pesti rendház főnöke volt. 1806-ban tartományi főnökké (provincziálissá) választatott meg, ez utóbbi tisztét egész 1809 április 26-ikán bekövetkezett haláláig nagy buzgalommal és odaadással töltötte be.
* A kegyes tanitórend anyakönyvéből vett adatok szerint.*
Ignácz még tanárkodása idejéből benső barátságban állott Révayval,
* Csaplár Benedek. Révay élete. 1. –III. k.* irodalommal is foglalkozott, többek közt 1792-ben leforditotta Metastazio Péter «Artaxerxes» cz. szomorujátékát, mely a gróf Erdődyek játékszinében adatott elő.
* Magyar Nemz. Múzeum, Széchenyi könyvtár.*
6.
Teréz. (1765–86) Horváth Antal neje.
7. (II.) Antal. 1762-ben, a zala-vármegyei nemes árvák sorában fordul elő. Ifjan elhalálozott.
(VI.) Istvánnak három fia és három leánya született: Kristóf, Nándor és IX. Mihály.
Nándor ifjan elhalálozott.
Kristóf és Mihály tovább folytatták a családot. A leányok közül: Róza, Kenessey Antalhoz, Eszter, Bertalan Pálhoz és Viktoria, Darázs Lajoshoz ment nőül.
István idősebbik fia: Kristóf, pályáját a királyi kuriánál, mint gyakornok kezdte meg. Később ügyvédi oklevelet szerezvén, hazajött Vas vármegyébe, hol több előkelő család jogtanácsosa volt. Dömötöriben volt birtokos. Még gyakornokoskodása idejében barátságot kötött Rajcsányi Ádámmal, s az ő utbaigazitásai alapján kezdte az Egervári család leszármazását összeállitani.
Két neje volt: Porpáczy Mária és Ekker Róza. Négy gyermeke született: (III.) Benedek, a ki 1845-ben hirdettette ki ügyvédi oklevelét,
* Vas várm. ltár. Közgy. jegyzőkönyv.*
Viktor, Amália, férjezett Farkas Károlyné és Francziska, férjezett Pölöskefői Istóczy Antalné.
Kristóf és Viktor nőtlenül haltak el.
(VI.) István második fia, (IX.) Mihály 1792-ben született. Dénesfán, Dömötöriben és Kis-Unyomban volt birtokos.
* Egerváry Gyula úr okltár.* Korchmáros Polixenától három fia született, (II.) Lajos, Károly és (VI.) Miklós. (II.) Lajos született 1820 augusztus 25-ikén Dömötöriben. 1844-ben hirdettette ki ügyvédi oklevelét Vas vármegyében.
* Vas várm. ltár. közgy. jegyzőkönyv.* 1845-ben aljegyzővé, még ez évben szolgabiróvá választatott, mely tisztében a szabadságharcz lezajlásáig müködött.
1850-ben nejével, Tubolyszeghi Tuboly Emiliával együtt megvásárolta a szalapatkai Inkey-féle 2000 holdas birtokot, melyet fia Gyula adott el 1872-ben. Lajos 1854 augusztus 26-ikán hunyt el, tetemei a szentléránti (vas-vármegyei) családi sirboltban nyugosznak.
Két fia született: Jenő (szül. 1847 október 4-ikén, † 1869 április 16-ikán) és Gyula. Ez utóbbi sz. 1849 deczember 2-ikán Kis-Unyomban. Középiskolai tanulmányait Varasdon, Szombathelyen és Pápán elvégezvén, a jogot Budapesten és Pozsonyban hallgatta. 1873-ban átvette az atyjától öröklött szalapatkai jószágot. 1876-ban Budapestre költözött.
Ez évtől kezdve belmunkatársa lett a «Vadász- és Versenylap»-nak, majd az 1880-ban alapitott «Vadászlap»-nak eleintén szintén belmunkatársa, 1885-től társ- és 1890-től felelős szerkesztője lett.
A szakirodalom terén kifejtett tevékenysége számos elismeréssel találkozott. Az 1881-ben alakult orsz. vadászati védegylet titkárává választotta, az 1885. évi orsz. kiállitáson diszoklevéllel tüntettetett ki, utóbb a koronás arany érdemkeresztet kapta. 1893-ban országos vadászati felügyelővé neveztetett ki.
Németh Rózától két fia született: Gyula és Jenő.
Mihály második fia, Károly, 1821-ben született. Ügyvédi oklevelét 1844-ben hirdettette ki Vas vármegyében. Lajos bátyja halála után elvette ennek özvegyét, a kitől egy leánya született: Mariska, dr. Czinder Istvánné.
IX. Mihály harmadik fia, VI. Miklós 1861-ben a pornói (Vas várm.) járás szolgabirájává választatott. 1867-ben a vasmegyei nemesi pénztár ügyésze. Jelenleg Dömötöriben birtokos. Nagy Francziskától három gyermeke született: Ödön, 1896-ban nőtlenül elhalálozott, Gizella, Bejczy Ödönné és Irma, Német Gyuláné.
A nemzetség ősi czimere égerfalombot tartó könyöklő pánczélos kar. Mint Egervári Mihály vasmegyei alispán 1365. évi, továbbá Egervári László horvát bán 1490 és 1492 évi pecsétei;
* Orsz. ltár. Dl. 25.852.* ez utóbbi azon történelmi nevezetességü okiraton található, melyben 63 horvátországi főur Miksa és II. Ulászló közt kötött békepontokat elfogadta.
* Tirnhaber Archiv. III. k. 513. l.*
Az ősi czimer mesteralakja maig is változatlan, de maga a czimer az idők folyamán a következőkép bővül:
Egervári János pecsétje (1708.): égerfalombot tartó, könyöklő pánczélos kar; sisakdisz: görbe kardot tartó pánczélos kar, a kardon átütött török fő.
* Vas várm. ltár. Egervári ltár. B. l. VI. k. 25. l.*
Egervári István pecsétje (1750–1802): leveles koronán könyöklő, égerfalombot tartó, pánczélos kar; sisakdisz: görbe kardot tartó pánczélos kar, a kardon átütött török fő vérzik.
* Egerváry Gyula úr okltár.*
A paizs szine a XVIII. században kék. Ez a szin is felel meg legjobban a mesteralaknak. Mindezeket összefoglalva, az Egervári család czimere a következő: kékben arany leveles koronán könyöklő, égerfalombot tartó pánczélos kar; sisakdisz: görbe kardot tartó, könyöklő pánczélos kar, a kardon átütött török fővel; takarók:: kék-arany, veres-ezüst.
Végül közöljük a nemzetség leszármazási tábláját a XIII. század közepétől egészen a jelenleg élő nemzedékig.
A nemzetség közel hétszázados történetét a következőkben foglaljuk össze:
Törzsökös magyar nemzetség, mely a tatárjárást követő korszak helyreállitási munkálatai közepett került az ország nyugati részébe, hogy ott az akkor már mindegyre jobban elhatalmasodó Németujváriak ellen, a magyar király
és a magyar állameszme bajnoka legyen. E fontos feladatát, évtizedek hosszu küzdelmei között is rendithetetlen kitartással teljesitette, bár egyidőben teljesen magára hagyatva léte is koczkán forgott. A koronás király iránti rendithetetlen hüség képezte tagjainak kiváló jellemvonását. A mint már Kun-László király dicstelen kormányának jelentékeny támasza volt e nemzetség, ép úgy, annyi méltánytalanság daczára is, önzetlen hüséggel viseltetett II. Ulászló és II. Lajos királyok iránt. Korán emelkedett jelentőségre Vas vármegyében s tagjai csakhamar országos fontosságu szerepeket töltöttek be.
Már I. György (1349) Vas vármegye főispánja és I. Lajos király követe volt. Ennek unokaöcscse, I. Mihály 1364–65-ben Vas vármegye alispáni székében ült. Ettől kezdve a XIV. és XV. században majdnem mindenik tagja közhivatalt viselt.
Az Egervári család fényének alapját II. Mihály (1386–1420.) rakta le. Zsigmond király legodaadóbb hive, a ki fejedelme kegyét legnagyobb mérvben élvezte s arra a legméltóbbnak is mutatkozott. Bőkezü királyi adományok által az ősöktől öröklött vagyont mindegyre gyarapitani törekedett.
Méltó unokája volt László, hovrát, szlavón és dalmát bán, kinek tüneményes pályája bámulattal tölt el bennünket. Nagy műveltsége, fényes tehetsége, kiváló egyéni tulajdonai, Mátyás udvarában fontos szerepkört, a közéletben magas méltóságokat és a nagy király kitüntető bizalmát biztositották számára.
De halálával úgy a család fényes helyzete, mint az általa összeszerzett roppant vagyon szertefoszlott.
Unokaöcscsének, Bereczk püspöknek ugyan még sikerül az ősi javak egy részét ideig- óráig megvédeni, de ennek halálával végleg letünt a nemzetség fénykora. A mohácsi vész után a Tamás ágából leszármazott VII. János ügyességének ugyan sikerült egyes ősi javakat a hatalmas rokonok körmei közül kiragadni, de a létért folytatott küzdelemben azok legnagyobb részt elzálogosittattak. Sőt a XVI. század közepén a családot magszakadás veszélye is fenyegeti. A XVII. században VII. Mihály jó házasság révén kissé rendbehozza vagyoni viszonyait, így a XVIII. században a család Vas és Zala vármegyék jómódu középbirtokosai közt foglal helyet. Tagjai, főleg a táblabirák korszakában, mindkét vármegye közéletében elég jelentékeny szerepre jutottak s közülök többen vármegyei hivatalokat is viseltek.
A vele rokon Nádasd nemzetségen kivül, a Geregye nembeli Egerváryak tán az egyedüliek az ősi Vas vármegyei nemzetségek közül, a kik a XX. század küszöbét két erőteljes ifju hajtással lépték át.
Mielőtt letenném a tollat, köszönetemet kell kifejeznem Egerváry Gyula orsz. vadászati felügyelő úrnak, azon szives készségéért, melylyel évek szorgalmával összegyüjtött családi oklevélmásolatait, valamint a család leszármazására vonatkozó egyéb adatokat e munka megirására átengedte.
(A táblákat l. a 134. és 135. lapon.)
Dr. ifj. Reiszig Ede.
I. Geregye a XIII. század közepén.; Barnabás 1249–55; Pál; Bertalan 1277–91; Menyhárt 1302; I. Miklós a XIII. sz. második felében; «egervári» Kalmer (Kázmér) 1275–1333; Márton 1302; I. György Vas vármegye főispánja 1349; I. János a geregyei ág őse 1325–55; II. Miklós 1325–55 a fancsikai ág őse; I. István 1329–33; I. Mihály 1364–65 Vas vármegye alispánja az Egervári család őse neje Margit; Erzsébet Haraszti Tima fia Fábián neje 1367; II. Benedek 1370–76; Egervári Fejes I. Benedek 1367–1402 1393-ban homo regius Ilona 1402; III. György 1376 †; Bálint a Geregyei család őse; II. György 1362 †; Dénes 1362–94 †; II. János 1361–95; III. Miklós 1365–95 megöletett 1395-ben 1382-ben Vas vármegye alispánja 1393-ban homo regius 1. Iváncsi Miklós leánya Klára 1368 2. Mákvai Pető Péter leánya Klára 1378–1422; Kata 1. Osl nb. Viczai Osl 2. Apáthi István 1366; I. Pál 1400–39 Rumi Rumy Anna 1444; Mária 1384; IV. György † 1406 előtt neje Molnár Klára utóbb Szélchi Miklósné 1406–50; I. Imre † 1444 előtt; Anna 1450 Alsó-szelestei Szelestei György; II. István 1389–1420 Vas vármegye alispánja Köveskuthi Dallos Miklós leánya Borbála; I. Lőrincz 1389 † 1395; II. Mihály 1386 † 1421 1402–06 sárvári és sümegi kapitány 1406–19 Vas vármegye alispánja Rusynth 1394; Kata 1386; I. Tamás 1386–94 a jelenleg virágzó ág őse Ilona 1409–18; III. János (Fancsikai) 1386–1405 Szőllősi János leánya; Skolasztika 1422 Bélchi Chuz János; N Bebes Péter 1414; N Hosszutóthi Demeter 1414; Borbála 1414 Gösfalvi Gös Bencze; Penthe 1414; IV. János 1397–1403 †; I. András 1397–1404 †; I. Balázs 1400–44 Borbála még él 1474-ben; V. György 1401–18; Sára 1416; IV. Miklós 1400–52; Gergely 1400 †; I. Kelemen 1400–47 Hidvéghi István leánya Borbála †; V. János 1465; II. Kelemen 1422 † 1443 előtt 1429-ben kir. udvari jegyző 1. N. N. 2. Hieronimia 1443–52; V. Miklós 1422–36 †; III. Mihály 1439–83 1449–64 zalai alispán 1470-ben vasmegyei alispán † 1489 előtt 1. Lábatlani, másként Dédi Farkas leánya Klára 2. Ágota özv. 1506; Dorottya 1441 Szerdahelyi Imrefi Mihály; I. László szül. 1430 körül † 1496 elején 1474-ben Bihar vármegye és 1475–76 Zala vármegye főispánja 1476–93 horvát bán 1493–95 tálnokmester Rozgonyi Klára; VII. János 1496–1536 Kata (Folytatás a következő oldalon.); II. Lőrincz 1498–1522; IV. Mihály †; 1-től Dorottya 1452; 2-tól Veronika 1454–89 Beéri Ferencz; II. Balázs 1473–89 †; Bereczk Tinini püspök 1473–1520; I. Ferencz 1473–83 †; I. Gábor 1482–89 † Veronika 1518 Beéri István; VI. János 1506–33 Egervári várkapitány †; IV. István 1506 †; II. László 1492–96 jegyese: Frangepán Isota; III. István 1496–1512 1508-ban kir udvarnok![images/1899-00xw108.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw108.jpg)
VII. János; Borbála 1542–63 1. Inthay Ferencz 1542–46 2. Miletinczy Miklós 1558–60 özvegye; Anna 1542–45 Udvardi Fodor István; István (Deres) fogadott fiu 1557–65 Tompa, másként Szekér Anna 1570 özvegye; Kata 1542 Szentiványi N.; Potentiana 1542–1570 1. Györkönyi Nagy Ferencz 1542 † 1560 előtt 2. Dédesi Nagy János † 1570 előtt 3. Rezneki Nagy Imre 1570; V. Mihály 1536–75; II. Ferencz 1542; Ferencz 1570–1613 adórovó Somogyban; János 1570; Miklós 1570–1618 1598–1618 Zala vármegye szolgabirája; Kata 1570–1602 Luka Benedek; II. Gábor 1547–60; III. László 1551–71; VIII. János 1551–1601; VI. Mihály 1565–1618 1600–04 szolgabiró Vas vármegyében Kata; II. Tamás 1565–98 Ajkay Borbála 1599; Justinia 1591; Borbála 1591; Zsófia 1591; VII. Mihály 1610–73 1. Cziráky Éva † 1635 2. Dömötöri Bagoly Judith 1633–1700; VI. György 1610–33 †; III. Gábor 1610–15 †; Orsolya 1602 † 1625 előtt Vitynédy János 1602–38; 1-től VII. György szül. 1635 1662-ben török fogoly 1690-ban néhai Madarász Éva; 2-tól IV. László 1662–1704; V. István 1662–1714 1712-ben esküdt Vas vármegyében Márffy Erzsébet özvegy 1719-ben, végrend. 1736-ban; IX. János 1662–1708; VIII. Mihály 1662–1708 Tőke Zsuzsánna végrend. 1744; Kata 1662–68; Erzsébet 1662–1701 Pósfalvai Tulok Tamás 1674–93; Jusztinia Alsó-Szelestei Szelestey Ádám 1690–1710; Klára 1719–65 Kisfaludy Antal; József 1724–1747 1738–46 Zala vármegye főjegyzője Bessenyey Magdolna; Judith 1731; I. Antal 1719–54 1747-ben szolgabiró Vasvármegyében Lukafalvi Zarka Julia; II. Pál 1754–69 † 1773 előtt Márffy Anna esküvő 1758-ban † 1799-ben; III. Pál †; Rózsa 1763–64 1. Mérey Lajos 1763 2. Deák László; I. Lajos 1733–86 Benkő Klára; X. János †; II. Imre 1733–94; VI. István 1750 † 1802 Szecsődi Szechődy Julia 1774–77; Ignácz 1751 † 1809 a kegyes tanitórend provincziálisa; Teréz 1765–86 Horváth Antal; II. Antal 1762 †; Vincze 1801–02 † 1839; Mária Domján József; Kristóf sz. 1775 † 1845 1. Porpáczy Mária 2. Ekker Róza; Nándor †; IX. Mihály sz. 1792 † 1847 decz. 13. 1814-ben kir. táblai jegyző Korchmáros Polixena; Rózsa Kenessey Antal; Eszter Bertalan Pál; Viktória sz. 1781 Darázs Lajos; III. Bencze sz. 1823 † 1848; Viktor †; Francziska sz. 1822 † 1892 Pölöskefői Istóczy Antal Vas vármegye főügyésze 1845–48; Amália sz. 1828 † 1884 Farkas Károly; II. Lajos sz. 1820 † 1854 1845–49 szolgabiró Vas vármegyében Tubolyszeghi Tuboly Emilia; Károly sz. 1821 † 1881 Tuboly Emilia; VI. Miklós sz. 1828 1861-ben a pornói járás szolgabirája Nagy Francziska sz. 1837 † 1892; Mariska Dr. Czinder István; I. Jenő sz. 1847 † 1869; I. Gyula sz. 1849 Németh Róza; Ödön sz. 1857 † 1896; Gizella sz. 1858 Bejczy Ödön; Irma sz. 1861 Németh Gyula; II. Gyula sz. 1877; II. Jenő sz. 1878![images/1899-00xw109.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw109.jpg)
A dráveczi és vinnai Draveczky család.
(Második befejező közlemény.)
Draveczky László született 1704-ik évben Vinnán. – Már ifju korában biharmegyei birtokán lakott s itt a megyei életben is tevékeny részt vett. 1738-ban a váradi káptalan előtt ő és nővérei, Anna, Zsuzsánna és Zsófia, együtt szerepelnek.
* Váradi kápt. ltára, Mandata diversa, Fasc. 2. Nro. 169.* Feleségül vette magának királyfalvi Roth Ádám leányát, Borbálát,
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasce 882. Nro, 84.* kitől egyetlen gyermeke, Gáspár (IV.) született. Neje, Roth Borbála, nehány évi hazásság után elhalván, 1729-ben másodszor nősült, nagyréthi Darvas Ilonát, Darvas alispán és Palásthy Juliánna leányát véve nőül. A birtokszerzés tekintetében atyja nyomdokait követte, még pedig nagy sikerrel és szerencsével. Mint a megye egyik tekintélye, a kiütött háborban a biharmegyei nemesi felkelés kapitányává választatott 1741-ben. A hadjáratban vitézsége által mihamar kitünt. Gróf Károlyi Sándor tábornokhoz 1742. évi szeptemberben irt levelében mint Biharmegye insurgenseinek komandirozó főkapitánya irja magát alá.
* Gróf Károlyi nemzetség ltára. Budapesten. (Katonai iratok, Draveczky-levelek.)* Katonáival Morvába ütve, Kremser, Olmütz és Hoff városoknál a poroszokat megverte és sok foglyot ejtett, miért azonnal
alezredessé léptettetett elő. Beranból 1742 október 23-ikán Károlyihoz irt levelében e hadi tényére czélozva, szerényen csak azt mondja, hogy «felséges asszonyunk
csekély szolgálataimra nézve oberstlajdinanti characteremet decretumával megadván, Escellentiád gratiájába magamat ajánlom».
* U. ott.* Mindamellett is hadi érdemeire hivatkozva, kérte fel a Rácz család kihalása következtében a koronára visszaszállt
Gálospetri és
Penesslegh biharmegei helységeket adományul, mely kérelme gyorsan teljesittetett is s még az 1742. év folyamán ő és neje, Darvas Ilona – a felség adományához képest – e két birtokba ellentmondás nélkül be is iktattattak.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 998. Nro. 391.* Maga Draveczky László oberstlajdinant uram azonban ez iktatásnál jelen nem lehetett, mert a messze idegen országba vezette katonáit az ellenségre. Közben a biharmegyei insurgensek főkommandánsi tisztétől visszalépve, a szabolcs-megyei nemesi felkelők vezetőjévé lőn, s mint császári alezredes, csapatait mindenütt dicsőséggel vezette a csatatereken. Sziléziában, Krassvitznál Beleznay obesterrel a poroszokat megfutamitotta, sokakat megölt és 213-at foglyul ejtett. Gróf Károlyi Ferencz generálishoz irt leveleiből kitünőleg
* Gróf Károlyi ltár. (Katonai 1744–45. Fasc.)* még 1744. év folyamán is csak alezredes, sőt 1745 márczius 15-ikén Jablonkából is mint alezredes küld tudósitást, mig végre a Prágából kirohanó francziák visszaverése miatt – mint kiváló hadi ténye jutalmául – obesterré neveztetett ki. 1745 június 25-ikén kelt levelében már mint obester van aláirva. A hadjárat már végét járta. 1745 augusztus 19-ikén Byrarából irja, hogy: «
Szabolcs is e hó végén már készül haza felé»; de bizony még néhány hétig az ezredes ur nem indulhatott. Csak deczember közepe táján látta viszont hazáját, melyért hősileg küzdött volt. 1745 deczember 21-ikén már otthonából, Vinnáról jelenthette Károlyinak; «hazaindulva deczember 12-ikén értem Debreczenbe, nagy strapáczió mellett érkeztem aztán Tarczalra, a hol megbetegedtem, hideg lel és forróságom van, a tavalyi betegségemhez hasonló nyavalyában vagyok megint».
Sem a háboru izgalmai s fáradalmai, sem a messze távol a haza földjétől nem szolgáltak azonban akadályul abban, hogy a vitéz hadfi családja felvirágoztatásáról megfeledkezzék, sőt hadi érdemei latbavetése az Eödönffy-féle vinnai birtokok, úgy egyéb már kiszemelt jószágok végleges megszerezhetésére nézve kellő argumentumul is szolgáltak. Távolléte alatt is érdekeit kellően képviseltette az ezredes. Atyja, mint tudjuk, a Vinnai-Eödönffy birtokokra már szerződött a kamarával, de vele együtt szerződött és nyert jogot a kamarától báró Gombos Imre ezredes is. Időközben báró Gombos György
és Imre notába esvén, felkérte László ur ezeket a Gombos-féle vinnai erdőket és részbirtokokat is magának.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1462. Nro. 16. Fasc. 1249. Nro. 22. és 23.* Régebben meg Egry Évától 400 forintért megvette ennek biharmegyei Fancsika és Köbölkut helységekben levő birtokait, de még királyi beleegyezése nem volt hozzá; ezekre is kért donácziót. De instancziáját benyujtotta különösen a nagyapja, Eödönffy László-féle elkobzott javak visszaadása iránt, részletesen felsorolva a birtokokat megyénként és kérte a felséges asszonyt, hogy mindezeket neki is leszármazottjainak adományul adja, annál is inkább, mert már az édesapja, Gáspár, azokból több birtokot a kamarától meg is vett és használta úgy apja, valamint önmaga is.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1200. Nro. 8. Fasc. 1136. Nro. 19.* Még véget sem ért a háború, még Sziléziában vezette ezredét az oberstlajdinand ur, és már is megkapta mind azt, a mit kért. Mária Terézia királynő a gróf Batthyány Lajos és Végh Péter ellenjegyzése mellett Bécsben, 1745 évi márczius 1-én kiadott adomány-levélben
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1846. Nro. 58. Liber. Reg. Nro. 21. pag. 483.* mindenekelőtt elősorolja Draveczky László érdemeit. Jelesül: hogy a kiütött porosz háboruban legelsőben is a biharmegyei nemesi felkelés (insurrectio) kapitánya volt s már itt is kiváló hűségét és nagy szolgálatkészségét bizonyitotta be az ausztriai ház iránt. Majd a porosz háboru folyamán, 1742-ben, az alája rendelt katonasággal Morvába ütve, Kremsir, Olmütz és Hoff városoknál működött s a poroszok közül sokat megölve, 124-et tisztestül együtt elfogott. Krasswitznál pedig ugyancsak a poroszokat megvervén, közülök sokat megölt és 213-at foglyul ejtett, nemkülönben mert Prágánál a kirohanó francziákat visszaverte; továbbá, hogy nagyatyja Sámuel is, a lőcsei kapitány a Bocskay-féle lázadás alatt 1605-ben az ostromló lázadókat csatában szétszórta, végül mert anyai szépapja, Ibrányi Mihály is, a váradi várnak kapitánya, a törökökkel szemben hősiesen vitézkedett s az ellenség által megsebesittetvén, sebeiben meg is halt; tehát úgy a saját, valamint ősei érdemeit is tekintetbe véve, az Eödönffy-Vinnai-féle jószágokat, melyek Eödönffy László hűtlenségi pere következtében a koronára visszaháramlottak, s melyekre már Draveczky László édesapja 2000 frtot resignált is, és pedig nevezetesen: a vinnai várnak egy részét két házzal, a csarnokkal és a középső sütőházzal, úgy a konyhával, valamint a szilárdan fennálló bástyázattal; továbbá Vinna helységben a néhai Vinnay György leégett és elhagyott nemesi kúriáját melléképületeivel és tartozékaival, valamint a szentkeresztesi, iváncskai és kuzmokai szőlőket; továbbá a következő helységeket és részbirtokokat, u. m.: Ribnyicze, Német-Poruba, Várallya, Felső-Remete, Honkocz, Bonkócz, Jósza, Lasztomér, Szobráncz, Verbócz, Morva, Puszta-Csemernye, Luerka, Sáros-Polánka, Petrócz, Otopolány, Kis-Szalacska, Kis-Gégény és Osztro, részben Ung, részben Zemplén vármegyékben fekvőket, továbbá a tolcsvai szőlő-hegyben az Eödönffyeket megillető tizedet. Végül a mennyiben még Zolubina, Hosszina és Stevhanócz helységekben, úgy a tolcsvai kúriában, valamint Kalura, Hlokoczó, Kuszin, Cseseko és Tarna, részben Ung-, részben Zemplénmegyékben fekvő részbirtokokban, illetve szőlőkben a hütlen Eödönffy Lászlónak jogai vannak vagy léteznének, ezen jogokat is királyi teljhatalmánál fogva Draveczky Lászlónak és mindkét nemü leszármazottainak adományozza. Ezen kivül még, a mennyiben Draveczky László ezredes Biharmegyében, Köbölkút helységben Fancsika pusztában, Olaszi pusztában fekvő részbirtokokra nézve is a neoaquistica comissio előtt szerzett jogait bebizonyitotta, továbbá, mivel Ventey Tóbiás örököseitőt is ezen Köbölkút és Fancsika nevü birtokokra a jogokat megszerezte, ezen birtokokra nézve is tehát a felség a királyi consensust, illetve donácziót részére megadta.
* A családnál «a család-könyv»-be beirva. És orsz. ltár. N. R. A. Fasc. 1200. Nro 8. Fasc. 1200. Nro. 14.*
Hazaérkezte után első dolga volt az ezredesnek, hogy magát annak rendje-módja szerint eme tekintélyes jószágokba beiktattassa. Mi az 1746. év első felében meg is történt s pedig némely ingatlanokban, u. m. Gegény, Poklostelek, stb. birtokokba, melyeket már apja is birt, az édes anyja Eödönffy Zsuzsánna első férjétől Sárossy
Sebestyéntől származó gyermekek, úgy a saját édes testvérei: Anna, palóczi Horváth Ádámné, Zsófia, Boronkay Lászlóné és Zsuzsánna, tolcsvai Bónis Ferencz özvegye vele együtt osztozkodtanak. Ekkor egyszerre csak nagy pör szakadt az ezredes ur nyakába. Gróf Sztáray Imre, azon az alapon, hogy a Sztárayak az Eödönffy családdal egy nemzetségből valók, 1748. évi január 30-ikán pört indít Draveczky László ezredes ellen az Eödönffy Vinnay-féle javak birtoklása miatt, melyekbe Draveczky már be is iktattatott.
E perből látjuk, hogy 1680-ban az Eödönffy családból már csak két férfi élt, u. m. Eödönffy aliter Vinnay
György és
László. György fimaradék nélkül kihalván, az összes javak Lászlóra mentek át. Ez azonban a Thököly-lázadásból kifolyóan 1684-ben notáztatván, a birtokok a koronára szálltak, 1690-ben Lipót császár-király a notázott László egyetlen fiának
Jánosnak kérelmére a javakat a fiunak visszaadatni rendelte ugyan, de már akkor a birtokokra többen szereztek jogokat. Igy Gombos ezredes, gróf Barkóczy Ferencz, Kazinczy András és Draveczky Gáspár, kik már a kamaránál előzően szerződtek s fizetéseket is tettek, Draveczky Gáspár is 1702-ben fizetvén már 2000 m. forintot. Ezek az urak szépen kiegyezkedtek volt Eödönffy Jánossal, s igy javaikban ennek részéről nem is háborgattattak. A Sztáray-féle perben is szerencsésen vitézkedett az ezredes ur. Egyezség jött létre a perfelek között 1759-ben, – s bár egy jó részét a javaknak Sztáraynak engedte át – a legtöbb megmaradt neki mégis.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1846. Nro. 31, 48, 50, 51, 52, 53, 55, 56, 57.*
Megvolt tehát immár a notázott Eödönffy nagyapának birtoka legnagyobb részben szerezve, a vitézség érdemének jutalmazásául, de még hiányzott abból tetemes rész, azokból is, melyeket báró Gombos Imre Draveczky Gáspárral együtt inscriptióval felkért és birt. Gombos Imre azonban – mint már fentebb is emlitők – maga is hütlenségbe esett s ezek a javai is visszaháramlottak a koronára. Szerette volna azért az obester úr ezeket a meg nem igért javakat a családjának megszerezni, figyelmezteti tehát a kamarát s egyuttal kérelmezi is 1758. évi október 23-ikán benyujtott instancziájában, hogy neki e javakra nézve is jogai vannak, kéri magát ezekbe is behelyeztetni s részére a királyi donácziót kiállitattatni.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1462. Nro. 16.* 1759-ben pedig a királyi kincstárral szerződést kötött biharmegyei
Monostor-Pályi helység egy harmadrésze iránt, lefizetvén e birtokokért 4366 rhénes forintokat. Ki is eszközölte e vételre a királyi consensust. Kérte erre is a donácziót kiadatni, de ez sokáig késett. Az összeg lefizetéséről utólag küldte be csak a nyugtát és pedig Gálos-Petriből 1764 október 18-ikán kelt levelével a kamara elnökének azzal a kérelemmel, hogy most már aztán expediáltassa részére a donácziós levelet, mely kérelmet Szaplonczay Kristóf kamarai inspector Nagyváradon, 1764. évi október 23-ikán illetékes helyre fel is terjesztett.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1462. Nro. 22.* Ez időtájt leginkább Monostor-Pályi-ban lakott is László ur.
Birta egyébként ő nővéreivel együtt a zemplénmegyei Banka helységben fekvő «Tokarovszka» nevü telket is, mit még apja Gáspár szerzett meg bóri Gombos Györgytől.
* Nemes József kamarai harminczadosnak 1761 június 18-ikán Nagymihályon felvett «Tabella Summaria authenticá»-ja szerint. Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1200. Nro. 12.*
Élte utolsó szakában is még Szatmármegyében igyekezett birtokot szerezni, még pedig gróf Csáky Antal nyir-körtvélyesi ingatlanaiból, a mi zálogba volt adva Zsebey Györgynek. Gróf Csáky Antal ugyanis 1763. évi május 3-ikán Kassán kelt levelében kijelenti, hogy a szatmármegyei Nyir-Körtvélyesen levő portája jelenleg Zsebey György özvegyénél van zálogban, s meg is bizta Guthy György uramat, hogy azt a nevében váltsa ki. A kiváltás azonban eddigelé meg nem történvén, ezuttal felvett nagyságos obester Draveczky László uramtól és hitvestársától nagyréthi Darvas Ilona asszonytól ezer magyar forintokat, ez összeget superinscribálja a körtvélyesi ingatlanaira s felhatalmazza Draveczkyt, hogy Zsebey György özvegyétől azokat kiváltva, maradékaikkal együtt 10 évig birhassák. Ez alapon aztán Draveczky László egyezségre is lépett Zsebey György özvegyével Várady Ágnessel, előbb még 200,
utóbb pedig 1500 forintot fizetvén neki.
* Orsz. levéltár: Ügyvédek utáni iratok. (Fasc. 22. Nro. 20.)* A végleges birtokba vétel azonban még igy is akadályokba ütközvén, közben elszállittatott az obester ur ez árnyékvilágból s megtért őseihez. Halála 1765-ben, életének 61-ik évében Monostor-Pályiban következett be. Eltemettetett a biharmegyei Gálos-Petriben, kedvelt régi lakóhelyén, hol emeletes kastélyt is épittetett. Az ottani református templomban fekete márvány táblán arany betük hirdetik érdemeit, melyből azt is megértjük, hogy ő a tiszán tuli részek sóbányáinak igazgatója is volt. Az emlékkőn a Draveczky és nagyréthi Darvas egyesitett czimerek láthatók.
Özvegye Darvas Ilona tesz már 1766-ban de és 1767-ben felülfizetéseket megint a nyir-körtvélyesi ingatlanra Zsebey György özvegyének örökösei Csernyánszky Imre és Várady Éva kezeihez. 1768-ban pedig Biharmegye fordul Komárommegyéhez az özvegy kérelmére Bornemisza Erzsébetnek 400 forint iránti ügye dolgában. (Komárommegye levéltárában Fasc. I., No. 13. et a.)
Az özvegy egyébként még 1785-ben is él, midőn is egy biharmegyei bizonyos «sürü dohányföld» nevü ingatlanra vonatkozva nyilatkozik.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1433. Nro. 16.* E második nejétől az ezredesnek gyermeke nem volt. Az ezredes nővérei közül az oklevelekben többször találkozunk
Annával, Horváth Ádámnéval, a ki elad két szőlőt Ungvárott Soldoss Borbálának,
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 88. Nro. 19.* s mint már özvegy bepörlik őt egy ungvári telek-vétel árhátraléka miatt;
* U. ott. Fasc. 900. Nro. 94.* nem tudjuk, vajjon ugyanazon ungvári telekről van-e szó abban a kérvényben, melyet gróf Gyulay Ferencz intézett 1757-ben a kamarához az iránt, hogy miután egy ungvári telekbirtok az özvegyre férje, palóczi Horváth Ádám után maradt, az tehát kell, hogy a gyermekeire szálljon, kéri azért a gróf az özvegy nevében, hogy erről a birtokról uj donáczió állittassék ki.
* U. ott. Fasc. 1464. Nro. 13.*
Kapy Klára ellen pedig perbe keveredik az özvegy, Hosszumező pusztára nézve, mely ügyben részére tanusitás állittatik ki.
* Orsz. levéltár. A. N. R. Fasc. 1693. Nro. 13. –Eödönffy Zsuzsánna leszármazói a Draveczky családnak a tiszántúli kerületi táblán 1757-ben inditott perében feltüntetett táblázat szerint, úgy ezt kiegészitőleg Nagy Gábornak a nemzeti múzeumban őrzött genealogiai gyüjteményében foglalt adatok, nemkülönben az egri káptalannál Prot. M. M. fol. 378. Anno 1775. felvett protestatio szerint a következők volnának:
Eödönffy Zsuzsánna; (1. Sárossy Sebestyén.; – 2. Dráveczky Gáspár † 1715.; – 3, Tabódy Mihály †); 1. Tamás (Péczy Borbála); 2. László ezredes (Darvas Ilona); 2. Anna (pálóczi Horváth Ádám) 1721; 2. Zsófia (Boronkay László); 2. Zsuzsánna (tolcsvai Borus Ferencz); N. N. (Petroczy László); Gáspár (Jánoky Magda); Zsuzsánna (Karnerné); László; Rozália (Wladár Pál); Éva (Kazinczy Péter); László †; Antal †; Miklós; János; József; Ilona (Tihanyi Tamás); Magdolna (Hodossy Sándor); József; Gáspár; Anna; Terézia; Terézia (Szemere János) 1800 Gálszécsen; Miklós Bihar vármegye jegyzője; András; Pál (Dessewffy Johanna); Zsófia (Boronkay Zsigmond); Ferencz septemvir 1846; György; Ádám; Pál; Teréz (1. Begányi János 2. Szunyogh György); Borbála (Rhédey László); Éva (Szunyogh István); Anna †; Ferencz †; László; Ferencz 1810; Mária (Bárczay György); Borbála (Jármyné); Zsófia (Bernáth László); Zsuzsánna (Feketené); Judith (Comáromy Imre); László (Antal Zsuzsánna 1802; Gedeon (Ragályi Klára) 1802; Gedeon; György 1802 (Vay Anna); László; József; József Bihar vármegye alispánja; Terézia (Vay István); Gedeon; György (gróf Csáky N.)![images/1899-00xw110.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw110.jpg)
E táblázatban feltétlenül téves az, hogy Draveczky László ezredes fiát, Gáspártm, Darvas Ilonától születettnek tünteti fel; továbbá megjegyzendő, hogy ugyanezen Gáspárnak Jánoky Magdától született gyermekei között nem foglal helyet László és Ilona (Tihanyiné), a váradi káptalannak alább közlendő oklevelében.* László , mint már fentebb emlitők, első feleségétől, királyfalvi Roth Borbálától maradt egyetlen
fia Gáspár, e néven a IV.
E fiu is kiváló neveltetésben részesült, s királyi tanácsosi és kerületi táblai birói állásokban találjuk őt. Apja halála után a müködő neoacquistica commissio előtt
Draveczre való okleveles bizonyitékainak előterjesztése válván szükségessé, minthogy úgy tetszik, nem volt már meg birtokában az iktató és bevezető oklevél, e részben szélesebb körü nyomozódásokat eszközölhetett. Ehhez képest Havesovszky József harminczados Lőcséről 1769. évi április 25-ikén a teljesitett nyomozódását a helyszinéről jelenti a szepesi kamarának, mely szerint megállapitotta, hogy a régente Darócznak s ujabban és most is Dravecznak nevezett helységben a sziléziai eredetü Thluk Menyhérttől (de Dravecz) eredő Draveczky-család a földesur, de birnak még ott Thurzó-jogon a Bobstok s Görgey-jogon a Szakmáry, Horánszky, Mattyasovszky és Págyi családbeliek is, azonban e családok egyikéről sincs a szepesi káptalanban adomány vagy beiktató-levél.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1193. Nro. 19. Ugyan ily nyomozás még Fasc. 1193. Nro. 20. alatt is található.*
Fancsika részbirtok iránt is elrendelte a neoacquistica commissio a nyomozást, a melyhez Lányi József kir. kamarai fiskális Váradról 1770 június 13-ikáról jelentette, hogy ezt a birtokot néhai Draveczky László királyi adomány alapján birta.
* U. ott. A. N. R. Fasc. 1136. Nro. 19.*
Élénk figyelemmel kisérte a tanácsos ur a még vissza nem kapott Eödönffy-féle javak sorsát is. Sárossy Zsigmonddal együtt, a ki szintén Eödönffy Zsuzsánna utódja, 1771 augusztus hónapban figyelmeztető levelet küld báró Vécsey József szepesi kamarai administratornak, hogy jogaikat fentartják az Eödönffy László-féle elkobzott s ezuttal is még a kincstár kezén levő következő birtokokra nézve is u. m. Somogy, Posa, Som, Szent-Márton, Zomajom, Ujlak, Szent-Dienes és Tót-telekre Biharmegyében továbbá Kis-Tárkány, Nagy-Rozvágy, Eörcs, Perepse, Maraza, Bodoló, Keresztur és Zobrághra Zemplénmegyében. E figyelmeztető levelükről maguknak tanusitást is kértek kiadatni. A «Gaspar Draveczky de eadem consiliarius» aláirás mellett nagy formáju czimerespecsét diszlik, az ősi Draveczky czimer alakjaival. Báró Vécsey József e levelet nyomban fel is terjesztette a szepesi kamarához.
* U. ott A. N. R. Fasc. 1200. Nro. 15.*
Draveczre vonatkozóan, az elveszett iktatólevelet sehogy sem birván megszerezni, sürgeti a kamarát, hogy erélyesen intézkedjék a káptalannal szemben. A kamara két megkeresést intéz, egiyket 1773 január 29-ikén, másikat azon évi április 6-ikán a szepesi káptalanhoz, hogy a beiktatásra vonatkozó hiteles kiadványát állitsa ki és küldje meg.
* U. ott A. N. R. Fasc. 1193. Nro. 33.** Orsz. ltár. Ügvvédek utáni iratok. Fasc. 22. Nro. 20. Eredeti kiadv.* Volt-e sikere e sürgetéseknek – nem tudjuk, de bizonyos, hogy a tanácsos ur azt már meg nem kaphatta, mert már 1772 végén meghalt.
Özvegyének mindjárt ki is jutott a perlekedésből. A nyir-körtvélyesi birtok tekintetében táblai per keletkezett csakhamar: Draveczky Gáspár özvegye, nemes Jánoky Mária Magdolna és a Csákyak s a Váradyak között. E pernek meginditása alkalmából megjelent az özvegy urnő 1773. évi márczius 30-ikán a váradi káptalan előtt s kérte Draveczky Gáspár elhunyt férjével együtt nemzett gyermekeinek életkorát felvétetni és megállapittatni. A káptalan ezt teljesitette is és a gyermekek közül: Antalt 12, Miklóst 11, Magdolnát kilencz, Gáspárt 6, Józsefet öt és Jánost három éveseknek ismerte fel és állapitotta meg.
* U. ott. Eredetiben.* Mire aztán Biharmegye adta ki a maga tanusitását arról, hogy özvegy Draveczky Gáspárné a maga és gyermekei nevében ügyvédül Bárczy Andrást és Csanády Györgyöt nevezte meg és vállalta fel.*
Más oldalról is veszélyeztetve látta az özvegy a maga és az árvák sorsát, s féltette birtokait, hogy kezéről elperlik; iratai sem voltak teljesen rendben, folyamodott tehát a felséghez, hogy időhaladékot és biztositást kapjon ügyei rendezhetésére. Mária Terézia királyné 1773-ban u. n.
prorogationalis levelet adott is ki a részére; ügyei ellátására kellő haladékot adván neki, azzal a megjegyzéssel, hogy
az özvegy és árvái a férj után eredett javaikban és birtokaikban háboritlanul lehessenek s mindenkitől oltalomban részesittessenek.
* U. ott. Eredetiben, királyi pecsétel.* Az özvegy urnő fel is nevelte mind a gyermekeket és 1790-ben halt meg. A gyermekek közül az első,
László utódokat nem hagyott.
Miklós, a ki a katonai pályáján főstrázsamesteri (őrnagyi) rangra emelkedett, egy fiu és két leány hátrahagyásával halt el, ezek azonban ágazatot nem terjesztettek. Ellenben
József és
János fiuk számos tagból álló családokat alkottak, s a ma élő Draveczkyak e két finak a maradékai, miként az a
mellékelt leszármazási táblán látható. Az utolsó nemzedék között foglal helyet
Adorján, a szegedi kir. itélő tábla érdemes tanácselnöke.
***
A fentebb érintett 1648-iki cseh-oklevélen festett ősi Draveczky czimernek is pontos rajzát és leirását adni szükségesnek véljük, főleg azért, mert nem ismerünk régibb okleveles adatot a család czimerére nézve ennél.
A mint már érintők, eme saját szineiben festett czimer a cseh-nyelvü oklevél közepén látható, mindkét oldalról négy-négy más czimer közé elhelyezve.
Leirása következő:
A széles pajzs kék mezejében alul s felül kétszeres arany abroncscsal ellátott vörös edényből, közepéből kivirágzott fehér liliomszál emelkedik ki, melyet mindkét oldalról öt-öt bimbódzó liliomszál környez. A pajzs fölötti sisak-koronán oromdiszül három lengő strucztoll van alkalmazva; a középső kék, a két szélső pedig sárga szinben. Orrjegy mindkét oldalról kék-arany.
***
A leszármazási táblán nem tudjuk elhelyezni a család egyik kiemelkedő tagját, a ki különös figyelmünkre érdemes, mert bárói rangot szerezvén, a Draveczky nevet főnemesi családink névsorába iktatta.
Mária Terézia király asszony 1779 márczius 12-ikén Bécsben kelt oklevelében dráveczi Draveczky Gábor alezredest, a Szent-István-rend kiskeresztes vitézét, tekintettel a lefolyt porosz háboruban a trón és a haza iránt tanusitott nagy érdemeire, nemkülönben figyelemmel őseinek érdemére is, mindkét nemü leszármazottjaival együtt magyar báróságra emeli (cum praedicato seu titulo Magnifici germanice Wohlgeboren).
* Liber Reg. L.I. 83. lap (orsz. ltár) ily czim alatt: «Diploma super magnificentia seu liberi baronatus titulo egregio Gabrieli Draveczky de eadem, vice-colonello clementer elargitum» bevezetve.* A neki adományozott bárói czimerre nézve kijelentetik az oklevélben, hogy annak paizsában «régi nemzetiségének régi insigniája» marad meg. E czimer a következő: kékben, zöld téren fogantyus arany edény, melyből hét szál zöldleveles fehér liliom legyező alakban terül szét. A pajzs fölött gyöngyfonatu öt pontos koronán oromdiszként három koronás sisak helyezkedik; a középsőből, két szárny között, mely jobb oldalon félig arany, félig kék, bal oldalon pedig félig kék és félig arany szinü, a végeinél szélesedő vörös kereszt lebeg. A jobb oldali, balfelé forditott koronás sisak oromdisze kettős farku, növő, balfelé forduló arany oroszlán, felemelt baljában véd-kosaras meztelen görbe kardot villogtat, jobbja vagdosásra előre mered. A baloldali jobbfelé forditott koronás sisakból három (arany-kék arany) szál strucz toll emelkedik ki. Takaró mindkét felől arany-kék. Pajzstartóként jobbról fekete sas, balról arany griff látható. A sas egyik lábával és félszárnyával, a griff két elő és jobbik hátsó lábával tartja a pajzsot, s mindkettő arczát hátra forditva őrködik; a sas jobb, a griff pedig a bal hátsó lábával, a pajzs alatt lobogva, végig vonuló szalag két szélén állanak. A szalagon «virtute et meritis» jelmondat olvasható.
A drávecz és vinnai Draveczky család nemzedékrendje.
Skop János 1334; Skop Bogislaus 1390 körül; Kristóf 1446; Szaniszló; Henrik 1473; I. János; I. Zsigmond (raiszkai Rayszky Mária); (Thluk) Menyért kapja Draveczet 1543-ban adományban (Wilczek Eufrozina); László (zasztriczi Prahsiczky Bora) tescheni hajtman; II. László; II. Boldizsár 1648; II. János Szepesvár provisora 1575; I. Gáspár (darahi Darahy Anna); András; I. Boldizsár (Swáby Anna); I. Zsófia (Okolicsányi Péter); Margit (szentmiklósi Pongrácz Mihály); Zsófia; Anna; II. Gáspár Szepesmegye táblabirája (Berzeviczy Anna) 1633, 1656; III. János; II. Zsófia (1. Záborszky Gábor 2. Péchy Zsigmond); I. Sámuel (érmindszenti Párvay Anna) Szepesm. alispánja 1628–1631; IV. János (Görgey Mária); II. Sámuel lőcsei kapitány (Bárczay Anna); Mária (Popst Frigyes); II. Zsigmond 1687. 1707 (1. Mladosevith Horváth Anna 2. nemes Mész Mária); V. János Zemplénmegyei esküdt 1710; I. Imre lakott Kriegben (Görge˙ Éva, Márton leánya) iktatás Kriegbe 1696-ban; III. László 1663; III. Gáspár † 1715-ben Vinnán Ungmegye jegyzője (nagymihályi Eödörffy Zsuzsánna) † 1733; Anna (Székely László); Mária (Roth János); 1-től III. Zsigmond; 2-től II. Imre 1700, 1727; I. György; Mária (Szilassy György); Klára (Korponay Gábor); Zsuza (Görgey Ádám); N. leány (Dobay András); Erzsébet (1. Szathmáry-Várady Donát 2. Görgey Márton); Anna (pálóczi Horváth Ádám); Zsófia (Boronkay László); IV. László ezredes sz. 1704 † 1765 (1. királyfalvi Róth Borbála 2. nagyréthi Darvas Ilona); Zsuzsánna (tolcsvai Bóris Ferencz); 1-től IV. Gáspár † 1772 kir. táblai biró és királyi consiliarius (ráhoi Jánoky Mária Magdolna † 1790); V. László 1757–98 Köbölkuton; Ilona 1759–93 (Tihanyi Tamás † 1835 eltem. Ócsán, Pestm.); Antal sz. 1761; Miklós 1762–1811 főstrázsamester (Müller Josefa † 1846); V. Gáspár vak 1765–96 Monostor-Pályi; I. József sz. 1769 † 1830 hadnagy az 51. sz. báró Splényi gyalogezredben (báró Hellenbach Johanna-Amália); VI. János sz. 1770 † 1842 Vinnán insurgens kapit. 1796/97-ben (1. ippi Bydeskuthy Julia, Imre leánya 2. farmosi Keczely Katalin 1782–1825. Zsigmond leánya( eltem. Köbölkuton; II. József a franczia háborukban mint főhadn. elesett 1805 körül; Erzsébet † 1850; Magdolna 1792–1853. aug. 22. (Thuolt József); II. György sz. 1793 cs.kir. vértes alezredes (Vetter Julia; Eszter sz. 1794 (Petrovai Istv.) esk. 1819. okt.26.; Amália 1795–1867 (szirmabessenyői Szirmai György); Auguszta (Roskoványi Boldizsár); I. Gyula 1806–63 Gálos-Petriben hires agarász (1. Okolicsányi Teréz 2. Okolicsányi Anna † 1884 mint özv. Linknerné); Gábor sz. 1808 † Vinnán mint gyermek; I. Mihály cs. kir. huszártiszt sz. 1811 † 1853 Vinnán (Genesy Teréz); Eugenie (báró Kriesch cs. k. tábornok); Amália (Draveczky Aurél); Julia (Thuránszky Mihály); Irma (br. Máriássy János altábornagy); Aurél (Draveczky Amália); Matild (Petrovay Lőkös); III. József; 1-től Geiza † 1846; Janka; II. Gyula sz. 1835 † (1. Latinovics Emma 1841–63 2. Fényes Erzsébet) lak. Gálos-Petriben; I. Béla sz. 1837 volt főszolgabiró (Szunyogh Amália); 2-tól Adorján sz. 1845 szegedi kir. itélő-tábl.tanács-eln. (gyöngyösi Somogyi Gabriella) 1854–1890; Amália sz. 1872 † 1893; III. Béla sz. 1873; Teréz sz. 1874; Lilla sz. 1875; Etelka sz. 1879 † 1899 febr; Zoltán sz. 1882; Anna (Jamniczky Gyula); 2-tól III. Gyula sz. 1870; Pál sz. 1874; Biri sz. 1876; Izabella sz. 1877; Erzsébet sz. 1878; VII. László sz. 1880; Mária sz. 1882; III. Sándor sz. 1883; Ilona sz. 1884; Margit sz. 1885; IV. József; 1-től IV. Zsigmond volt huszárt. † 1877 (Kővy Rozália); Teréz † 1864 (Lázár Imre); 2-tól Lajos 1802–63 (1. Poroszlay Teréz † 1838 2. Okolicsányi Johanna † 1843 3. Okolicsányi Emilia 1797–1876); Albert 1806–25; Julia 1809–59 (1. koppándi Fosztó Gábor † 1836 2. devecseri és delnő-apáti Somogyi Lajos † 1847); Karolin 1810–68 (1. Hatfaludy Lajos 2. Rettegi József 1802–91; I. Sándor 1802–71 cs. kir. jbiró (1. Ferdényi Josefa 2. Farkas Etelka; VI. László 1814–53 (1. Luby Mária. Károly leánya 2. Okolicsányi Julia); Amália 1818–91 (Fényes József 1808–77; I. Kálmán (Zajzon Julia); Aladár; II. Kálmán; II. Mihály sz. 1843 (Fényes Matild); Etelka (Mayer Ignácz); VII. János sz. 1837 (Vásárhelyi Ilona; Irma sz. 1830 (1. Méhes József 2. Genesy István 1835–76); Aranka (Ilosvay Pál); Berta (Frater Zsiga) † 1889; Ilona † 1892 (Kubinyi Kálmán); Olga (Oláh Istv.); I. Ede (Toperczer Eugenie); Erzsi (Bihari Károly); II. Béla sz. 1867 (Katrusz Aranka); II. Sándor; Margit sz. 1872; Zolna-Edith (Horváth Ferencz); II. Ede![images/1899-00xw111.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw111.jpg)
Hogy kik voltak a bárói rangra emelkedett Draveczky Gábor szülői, ezt a kérdést a legszorgosabb nyomozásaim mellett sem voltam képes helyesen megoldani. Csak egy dolog
kétségtelenül bizonyos, az t. i. hogy Gábor
nem volt fia László ezredesnek, holott ezt egyes családtagok – bár a legcsekélyebb erre vonatkozó adat hijában is – szeretik állitani.
* Egyik családtani folyóiratunkban is Doby Antal, jóllehet az óvatos «alkalmasint» szó kapcsában állitja csak, hogy Gábor báró László ezredesnek Darvas Ilonától született fia lenne, mégis az ott közlött leszármazási táblázatban már egyenesen László ezredes második fiaként tünteti azt elő.* Már fentebb
kiemeltük, hogy László ezredesnek csupán első neje, Roth Borbálától volt
egy fia Gáspár. A gálos-petrii református templomban László ezredes ma is épen fenmaradt siremlék-tábla köriratának szövege, mely latinból forditva, a következően hangzik: «nemes nagy-réthi Darvas Ilona urnő 36 éven át utolsó neje s most bánatos özvegye rendeletéből állittatott fel ezen emlék.
Egyetlen örököst hagyott hátra; Draveczky Gáspárt, első nejétől: királyfalvi nemes Roth Borbála urnőtől»
* Nob. D. Helena Darvas de N. Réth conjux postrema per annos VI. et. XXX. nunc. maestissima vidua hec monumentum fieri jussit. Unico Haerede Gasparo Draveczky e priore conjuge nob. D. Barbara Roth de Kiralfalva relicto.* kétségtelenül dokumentálja, hogy Lászlónak több gyermeke az
egy Gáspáron kivül nem maradt.
Ez a gyermek, midőn atyja halála után a neoaquistica comissio előtt 1769., 1770. és 1771. években Dráveczre, Fancsikára s egyéb birtokokra való jogait – néhai atyja révén – bizonyitgatja, apja egyedüli leszármazottjaként szerepel.
* Orsz. ltár. A. N. R. Fasc. 1193. Nro. 19. Fasc. 1136. Nro. 19. Fasc. 1200. Nro. 15.* Gáborról tehát sehol semmi emlités László ezredes halála után. Ellenben egy a család leveles-ládájában ma is meglevő levélben Draveczky Gábor kassai hadapród ir az ezredesnek mint rokonának, kérvén ezt bizonyos jótállás elvállalására. Aligha csalódunk, midőn azt állitjuk, hogy Gábor valamelyik szepesmegyei, talán a Kriegben lakó Draveczkynek volt a fia, mert Szepesmegye ajánlatára vétetett fel Bécsben a magyar gárdához, hol 1774-től 1777-ig testőr-őrmester (Garde-Premier-Wachtmeister) volt.
* Sebetic Rajmund: A m. k. nemes testőrség 15-ik lapon. Bécs. 1898.* Mint alezredes és a Szent-István jeles rendnek kiskeresztese nyerte bárói rangját. Utódai nem maradtak.
***
A nemzetség történetéből látjuk, hogy idegenből szakadt ősök származékai is mihamar jó magyar emberekké váltak; a dinasztia érdekeit is melegen szivükön viselve, magyar voltuknak s magyar nevüknek is mindenkor dicsőséget tudtak szerezni.
Makay Dezső.
Vegyes.
A Szentbenedekiek czimerlevele és a Jöre nemzetség.
A Szentbenedeki család czimere 1435-ből.
Az a czimerlevél, a melyet t. olvasóinknak ezuttal bemutatunk, a ritkábbak közül való. Ismeretes, hogy czimerosztogató Zsigmond király a legtöbb armalist a XV. század második évtizedében adományozta; czimerleveleinek száma innen évről-évre kisebbedik. Uralkodásának végéről már kevés van és az 1435-ik évből, a melyből az itt bemutatott való, ennél az egynél többet – legalább ez idő szerint – nem ismerünk.
Az 1434. év végét Zsigmond Pozsonyban töltötte; itt virradt rá a régi számitás szerinti uj év (deczember 25-ikén) s a mai uj év napja, a
festum circumicisionis domini. E napon a király udvari népének egy külföldi tagját
Cappel Hugót czimerrel ajándékozta meg, a melyről az oklevelet birodalmi pecséttel látták el s a birodalmi igtatókönyvbe vezették be. Talán ennek a német adománynak az ellensulyozására adott az uralkodó, de már mint magyar király, a következő napon egy magyar nemesnek armálist. Ez a nemes
Szentbenedeki Balázs volt, a kivel és a kinek az érdemeiért testvérei:
János és László és unokatestvére
György is részesedtek a kitüntetésben.
A szük szavu okirat nem mondja el, mivel szolgált rá Balázs uram a kitüntetésre, sem pedig, hogy a király maga jószántából vagy az ő kérésére adta-e neki a czimert. Valószinü azonban, hogy Szent-Benedeki Balázs járult az uralkodóhoz, kérve egy bizonyos, általa bemutatott czimer adományozását, talán épen azét, a melyet elődei már hosszabb idő óta viseltek. Bartholus de Saxoferato elve, hogy t. i.
az adományozott czimer nagyobb erejü, mint bármily ősi, de uralkodó által meg nem erősitett czimer, ez időben már szinte törvényerőre emelkedett és számos példa igazolja, hogy még főrangu nemzetségek is királyi adományt szereztek századok
óta viselt czimerükre, nehogy – a mire külföldön nem egy példa akadt – valaki elperelje tőlük az ősi tulajdont.
Szentbenedeki Balázs czimerlevele úgy szövege, mint külső kiállitása szerint az egyszerübbek közé tartozik. Formulája ugyanaz, mint a hasonkorbelieké általában. A czimer nincs benne leirva, sem a kitüntetett szolgálatai nincsenek elsorolva. Hangzik pedig a következőképen:
Relacio Mychaelis Orzaag thesaurarii.
Sigismundus Dei gracia Romanorum imperator semper augustus, ac Hungarie, Bohemie, Dalmatie, Croatie etczetera rex. tibi fideli nostro Blasio, filio condam Bartholomei de Zenthbenedek, salutem gratiamque nostram et omne bonum. A claro lumine troni cesaree aut regie majestatis velut e sole radii nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia ab imperatoria seu regia sic dependent screnitate, ut non sit dare alicuius generositatis insigne, guod a gremio non proveniat cesaree aut regie claritatis. Sane attentis et consideratis tuis fidelitatibus et fidelium servitiorum meritis, quibus tu sub locorum et temporum varietate, iuxta possibilitatis tue exigentiam, maiestati nostre studuisti, eoque ferventius et diligentius inantea studebis complacere, quo te et tuos singularibus honorum gratiis a nostra maiestate conspexeris fore insignitos, tibi et per te Johanni et Ladislao carnalibus, ac Georgio filio condam Jacobi de predicta Zenthbenedek patrueli fratribus tuis, vestrisque heredibus et posteritatibus universis hec arma seu nobilitatis insignia, que in principio seu capite presentium literarum nostrarum suis appropriatis coloribus arte pictoria figurata sunt et depicta ac distinctius expressata, animo deliberato et ex certa nostre maiestatis scientia dedimus, donavimus et contulimus ymmo ex habundantiori plenitudine nostre specialis gratie concedimus et presentibus elargimur, ut vos vestrique heredes et posteritates universe predicta arma seu nobilitatis insignia more alorium armis utentium amodo inantea ubique in preliis, hastiludiis, duellis, torneamentis et aliis omnibus exercitiis nobilibus scilicet et militaribus, necnon sigillis, anulis, velis, papilionibus et generaliter in quarumlibet rerum et expeditionum generibus sub mere et sincere nobilitatis titulo, quali vos ab universis et singulis cuiuscunque conditionis, preeminentie, status, gradus vel dignitatis existant, harum notitiam evo habituris insignitos dici, nominari et teneri volumus, ac eciam reputari, gestare ac omnibus et singulis gratiis, honoribus et libertatibus, quibus ceteri proceres nobilesque (et) clientes regni nostri armis utentes, quomodolibet consvetudine vel de iure freti sunt et gavisi, frui et gaudere possitis et valeatis, de talique singularis et specialis gratie antidoto merite exultetis, ac tanto ampliori studio ad honorem cesaree aut regie maiestatis vestra in antea solidetur intentio, quanto vos largiori favore cesareo aut regio prevento conspicitis et munere gratiarum. In cuius rei memoriam perpetuam presentes litteras nostras sigillo nostro secreto, quo ut rex Hungarie utimur, impendenti communitas vobis duximus concendendas. Datum Posonii, feria secunda proxima post festum circumcisionis domini, anno eiusdem millesimo guadringentesimo tricesimo quinto, regnorum nostrorum anno Hungarie etcetera quadragesimo octavo, Romanorum vigesimo quinto, Bohemie quintodecimo, imperii vero secundo.
A hártyára irt oklevél kifakult piros-zöld selyemzsinóron lógó kisebb császári pecséttel van ellátva. Élén festett czimer van, a mely azonban annyira lekopott, hogy pontosabb meghatározása ma már teljesen lehetetlen. Kopott volta inditotta a szerkesztőséget arra, hogy szakitva az eddigi móddal, mely szerint a czimerábrák rekonstruálva, szines kőnyomatban adattak, ezt a czimert mai rongált állapotát hiven feltüntető szines foto-czinkografiában mutassa be.
Annyit meg lehet állapitani, hogy a czimer vörös sávval keretelt kék lapra volt helyezve. A paizs alapszine, heraldikánkban szokatlan: arannyal keretelt kék. Hanem az aranykeretelés itt aligha volt öntudatos; valószinüleg csak azon szükségből folyt, hogy a vért szine össze ne olvadjon a czimertábláéval. A paizsban vörös ruhás emberi alak látható derékig, lebegően ábrázolva, a mint egy hatalmas szikla-darabot (?) emel. Lehet, hogy az alak ruhája egykor más szinü volt, s a vörös csak a szokott miniumos aláfestés. Az ember fején magas, kivehetetlen alaku föveg van, a melynek szine, mint a még rajta tapadó foltocskákból megállapitható, arany és ezüst volt. A paizson aránytalanul kicsiny csőrsisak van, a melyre minden korona vagy tekercs nélkül rá van helyezve a czimeralak. A sisakdisznél feltünik a föveg, a mely itt inkább az alak fejébe vágott hatalmas bárdnak látszik. A takaró teljesen elmosódott, csak néhány árnyékszerü vonás mutatja, hogy valamikor nem hiányzott a czimerről.
A czimer rekonstruálását meg sem kisértjük, az csak akkor lesz lehetséges, ha a család valamely tagjának pecsétjén megkerül a czimer épebb lenyomata.
Az armalis Vasvármegye levéltárában őriztetik, a hol hosszu ideig ismeretlenül lappangott.
Balogh Gyula Vasvármegye nemes családairól kiadott művében nem emliti, sem a családról, a melynek egykor tulajdonát képezte, nem szól. Pedig ez a család a mohácsi vész előtt a vármegye tehetősebb birtokosai közé tartozott s egyik ágában egész a mult század végéig virágzott. Hogy vele bővebben foglalkozzunk, már csak azért is megérdemli, mert a Szentbenedekiek egy ősi nemzetségnek, a
generatio Iwre-nek voltak a tagjai.
A Jöre vagy Jüre nemzetségről legelőször a XIII. század derekán történik emlités, IV. Béla király egy év nélküli oklevelében, a melylyel az uralkodó elrendelte, hogy a veszprémi káptalan az
Iwre nemzetséget helyezze vissza azon birtokaiba, a melyeket tőle némelyek elidegenitettek.
* Árpádkori uj okmtár, VIII. k. 19. l.* Ebben
a levélben azonban a nemzetség egyetlen egy tagjának neve sem fordul elő.
A legelső, a kit Jöre ivadékai közül meg tudunk nevezni, bizonyos
Péter, a kiről mindössze annyit lehet megállapitani, hogy a XIII. század második felében élt s ősapja volt a későbbi összes ismert Jöre-nembelieknek. Péter három fiut hagyott hátra:
Hercsei vagy másként
Petróczi Vegölyt (Vegul),
Hercsei, másként
Szentbenedeki Litoldot és
Szentbenedeki Pált. Ezek közül 1363-ban már egyik sem élt, sőt ez időben már néhai gyanánt emlittetik a Vegöly fia, Miklós is.. E Miklósban fiágon kihalt a Vegöly ága, utána csak két leány maradt: Anglis és Zsuzsa.
Litoldnak egy fia maradt: Henczöl vagy németesen Henczlin, a ki magát a vasmegyei Petrócz birtokáról nevezte. Szentbenedeki Pálnak is csak egy fia maradt, Péter.
Vegöly fia Miklós elhunyta után unokatesvérei siettek biztositani maguknak Miklós javait s 1363 január 25-ikén Lajos királytól titkos pecsét alatt kelt patens levelet eszközöltek ki, melyben a király biztositja őket arról, hogy Miklós leányait fiusitani nem fogja s jóváhagyja, hogy a nevezett Miklós birtokai rájuk szálljanak.
* Az oklevél kivonatosan benne van Szepesi Jakab országbiró 1374-ben kelt s alábbi ismertetendő itéletlevelében, a mely 1394-beli hiteles átiratban meg van a Békássy családnak a Magyar Nemzeti Muzeumben levő levéltárában.* Ezt az oklevelet, nagyobb hitelesség okáért 1369-ben Szentmihály-napján a király nagypecsétje alatt, privilegiális alakba átiratta.
* U. ott.*
Időközben Miklósnak öregebbik leánya Anglis férjhez ment egy vasmegyei nemeshez,
Koltai János fia Györgyhöz. György uram sehogy sem tudott belenyugodni abba, hogy apósának birtokát Petróczot feleségének nagybátyjai örököljék, s nekik meg kelljen elégedni a köteles részszel. Igaz uton azonban nem turhatta volna ki őket a birtokból, hazugsághoz, csalfasághoz kellett folyamodnia. 1370 január 20-ikán megjelent a király udvarában, ahol neje és sógornője nevében arra kérte az uralkodót, hogy mivel ezeknek az árváknak
negyedizi vagy annál közelebbi vérrokonuk, a kinek igénye lehetne atyjuk javaira, nincsen, fiusitsa őket s adjon nekik atyjuk birtokára teljes öröklési jogot. Lajos király elfeledkezve arról az igéretéről, a mit alig egy évvel előbb tett a Miklós unokatestvéreinek s hitelt adva a rokonok nem létéről költött mesének, teljesitette Koltai György kérését, fiusitotta Anglist és Zsuzsát, rájuk ruházván atyjuk minden birtokait.
* U. ott.*
Csakhogy a hamisság hamarosan kiderült s a király tudomására jutott, még pedig egy olyan oklevél révén, a melyet maga Koltai György mutatott fel a vasvári káptalannál. Ez az oklevél egy osztályról szólt, a melyet sok évvel azelőtt Vegöly és Litold, a Péter két fia tettek volt egymás között, olyképen, hogy öröklött fekvőségeik közül a Magyarországban levők Vegölyt és maradékait, a németországiak pedig Litoldot s utódait illessék. Nyilvánvaló, hogy György urnak, első terve sikerülvén – ľ appetit vient en mangeant, – az volt a szándéka az oklevél felmutatásával, hogy a Litold fiának Magyarországon fekvő birtokait is megszerezze. Ugyanis Litold azon osztozkodás idején kimenvén az országból Németországban telepedett le; fia Henczöl azonban itt maradt, vagy talán visszaköltözött és Vas vármegyében az ősi birtokok egy részét megszerezte ezen felül benne ült, jog szerint, a Miklós örökének egy részében is. Koltai György nagy jámborul azt hitte, hogyha már most ő az osztálylevelet felmutatta, a mely szerint a Litold ivadékainak csak németországi birtokok jutottak, Henczelt menten kiteszik minden magyarországi javaiból s ő ülhet helyére. Csak egyről feledkezett el, arról, hogy a felmutatott levélből az is ki fog sülni, hogy az ő feleségének és sógornéjának nagyon is közel való vérrokonai vannak, a kik az elhunyt Vegöly fia, Miklósnak törvény szerint való örökösei. Igy is történt. A dolog a király tudomására jutott, a ki is sietett jóvá tenni a hibát, a melyet az Anglis és Zsuzsánna fiusitásával történt s 1370 julius 16-ikán kiadott oklevelével
* Szepesi Jakab országbiró 1374-iki itéletlevelében, kivonatban.* a fiusitást semmisnek nyilvánitotta és a birtokokat ujból jogos tulajdonosaiknak szolgáltatta át.
Ámde Koltai György ebben meg nem nyugodott, sőt érthetetlen makacssággal uj pert inditott Henczöl s az időközben elhunyt Szentbenedeki Péter fia,
Miklós ellen. A per a Szepesi Jakab országbiró elnöklete alatt működő országos biróság előtt folyt le, az 1374. évben Szentmihály-napja után tartott törvénykezési nyolczadokon. Koltai György felmutatta a törvényszék előtt a már emlitett két okiratot. Ezek ellenében viszont a fiatal öccse helyett is szót vivő Henczel Lajos királynak azt az 1363-iki oklevelet terjesztette elő, a melyben a király Vegöly fia Miklós birtokát rá és Szentbenedeki Péterre ruházta. A per kimenetele iránt, ezeket látva, nem lehetett kétség, György ur, azaz Anglis és Zsuzsánna ellen saját okiratuk is szólt; a biróság 1374 október 22-ikén kelt itéletével elutasitotta őket keresetükkel.
* A vasvári káptalan 1394-iki átiratában, a mely a Békássy-család levéltárában őriztetik.*
Hogy az izgága Koltai György még ezek uton sem maradt nyugton, mutatja egy 1382
szeptember 22-ikén a vasvári káptalanban kelt levél, a melyben Szentbenedeki Péter két ifjabb fia, Bertalan és Jakab, nemkülönben Henczöl fiai, György és Miklós eltiltják Vegölyfia Miklós leányait atyjuk bármiféle javainak elfoglalásától.
* Eredetije a Békássy család levéltárában.*
Szentbenedeki Péternek, mint már az eddig felemlitett oklevelekből kitünik, három fia volt, Miklós, Bertalan és Jakab. Miklós már 1378 előtt meghalt, egy ez évi okiratban már csak a másik két testvér emlittetik, a kik az időtájban még fiatal, legény-sorban levő emberek lehettek, hiszen nevük az 1374-beli itéletben még fel sincs emlitve s 1378-ban úgy emlittetnek, mint a kiknek utódaik még nicsenek. Ez évben nem élt már az öreg Henczöl sem, helyette három fia nevét találjuk az oklevelekben, a már emlitett György és Miklósét s egy harmadikét, Péterét.
Mindezek a Jöre-nemzetségbeliek abban az egyezséglevélben szerepelnek, a melynek létrejöttére egy sereg, a korra és a szereplőkre egyaránt rut világot vető esemény adott okot. Miért, miért nem, arról hallgatnak forrásaink, nagy ellenségeskedés támadt a hatalmas Lindvai Miklós bán ivadékai és a Jöre-nemzetségbeliek közt. A kor szokása szerint ádáz dühvel tört egymásra a két család; nincs az a gonosztett, amelyet egymás ellen el ne követtek volna. Emberölés, vérengzés, gyujtogatás, kártételek napirenden voltak közöttük. Úgy látszik, a gonoszságokban a Lindvaiak jártak elül, de hihetőleg tőlük indult ki a békülés is. Mert a gyülölködő felek, beleunván egymás rontásába, 1378 őszén megbékéltek. A vasvári káptalan előtt október 23-ikán egyrészről Lindvai Miklós bán fiai: István, János, Miklós és László, valamint István fia, Miklós, úgy a maguk, mint István másik fia, László s János fiai, István és János nevében, másrészről Szentbenedeki Pál fia, Péter fiai, Bertalan és Jakab a maguk s Litold fia, Henczel fiai: Szentbenedeki György, Miklós és Péter nevében – valamennyien a Jöre nemzetségből – megjelenvén egymásnak gonoszságait megbocsátották, örök békességet fogadtak; minek zálogául a Jöre-nemzetségbeliek mindazon leveleket, melyeket Miklós bán fiai és azok elődei ellene költöttek, semmiseknek, erőtleneknek nyilvánitják, viszont a Miklós bán ivadékai a Jöre-nemzetségbelieknek két birtokukat, nevezetesen a Karka partján fekvő Ramacsát és a Gyekényös falu melleti Pálit átengedik, örök ajándokul.
* U. ott. Kiadva Hazai Okmánytár, V. k. 157. l.*
A kárpótlásul nyert két vasmegyei birtok elseje, Ramacsa Bertalané és Jakabé lett; a birtokba Mária királynő 1386 augusztus 26-ikán Budán kelt parancsa szerint ugyanezen évi szeptember 10-ikén a sasvári káptalan igtatta be őket. A birtok egész az ujabb időkig meg is maradt a család tulajdonában. A másikat, a Páli birtokot több mint száz év mulva visszaszerezték a Szécsiek.
A Jöre-nemzetségnek Litoldtól leszármazott ága a XIV. század végétől kezdve teljesen különvált a Szentbenedeki Pál ágától. Az utódok, elhagyva a Szentbenedeki nevet, magukat hol
Petrócziaknak, hol pedig
Henczöl után
Henczelfieknek nevezik. Későbbi ivadékuk aztán mindkét néven külön családot alapitottak. – A
Petróczi Henczelfiek a XV. század végén virágzottak. Közülök legmagasabb polczra Lőrincz fia,
Henczelffy István jutott, a ki a királyi udvarban mint kanczelláriai jegyző kezdte meg pályafutását s mint a királyi pénzügyek igazgatója fejezte be. – 1515-ben, mint az a
Hármaskönyv előbeszédéből kitünik, még életben volt. Családja,
Nagy Iván szerint, kihalt.
* Magyarország családai, V. k. 89. l. Hazai Okmánytár, V. k. 179. l. és több oklevél a Békássy család levéltárában.* A
Petrócziak talán azonosak azokkal a hasonló nevü nemesekkel, a kik, a mint Lehoczky s utána Nagy Iván irják, a mohácsi vész után Horvátországból jöttek Trencsénmegyébe. A Jöre-nemzetségbeli Petrócziak birtokai egészen a horvát határon feküdtek. Ez azonban csak kombináczió.
* A Magyar Nemzeti Múzeum levéltárában s a Békássy családnak ugyanott őrzött oklevelei közt még a Henczelffy és Petróczy családokra vonatkozó számos nagyérdekü irat található.*
A Szentbenedekiek közül Miklós – úgy látszik – örökösök nélkül halt el. Testvérének Bertalannak három fia maradt: Balázs, János és László. Balázs volt az, a ki 1435-ben maga és testvérei, valamint unokatestvére, György részére armálist szerzett. Ugyanezen évben még egyszer történik róla emlités; május 26-ikán a kapornaki konvent által átiratta Halastói László részére Szepesi Jakab országbirónak egy ez utóbbit illető oklevelét.
* Codex dipolmaticus, X. k. 7., 690. l.* Jánosról tudjuk, hogy
Salamonvári Margitot vette nőül, a kit 1424-ben Zsigmond király atyjától örökölt javaiban (többi rokonaival egyetemben) megerősitett.
* Zala vármegye története. Oklevéltár, II. k. 439. l.* Ugyanezen évben Jánosnak, nevezett nejétől egy Miklós nevü fia is volt. László utódairól semmi adatunk sincs.
Innen kezdve a Bertalan vonalának genealogiája megszakad. Van ugyan még két Szentbenedekiről tudomásunk, a kik minden valószinüség szerint a Bertalan leszármazói voltak, s ezek úgy lehet, az utolsó Jöre-nemzetségbeli
; hanem ezeket adatok hijján nem tudjuk a családfára illeszteni. Az oklevél, a melyben nevük előfordul, arról értesit bennünket, hogy 1482-ben a Rimaszécsi Szécsieket beigtatták Szentbenedeki Bertalan és Balázs birtokába, a zalamegyei Páli helységbe.
* Csánki Dezső. Magyarország Történeti Földrajza, III. k. 184. l. Az oklevél, a melyből bizonyosan meg lehetne tudni a Bertalan és Balázs apjának nevét, a Batthyányak körmendi levéltárában van s ez idő szerint hozzáférhetetlen.* Ez a falu volt az, a melyet a familia több mint száz évvel előbb a Szécsiektől kárpótlásképen nyert.
Bertalan testvérének, Jakabnak, a ki magát egyik birtoka után Prosznyákfalvinak kezdte nevezni, egy fia volt, az 1435-iki czimerlevélben megemlitett György. Ennek neje volt Szentandrási Mutor György leánya, Katalin, a ki férjének 1455 előtt történt elhunyta után, nem tekintve fiainak jóvoltát, ujból férjhez ment Kereszturi Jánoshoz. Katalin asszony még ezen második házassága előtt végrendeletet iratván, az első ura után őt illető összes javakat két fiára,
«Prosznyák» Lászlóra és Ambrusra hagyta. A hagyaték felsorolása azért érdekes, mert megtudjuk belőle, hogy a két fiu atyja, György ur, tehetős nemes ember lehetett; voltak pedig birtokai a következő helyeken: Egreden, Dióson, Ramocsán
(a Lindvaiaktól) Szenterzsébeten, Perdasinczon, Prosznyákfalván, Danisolczon, Kansolczon, Panolczon, Kereszturon és Balkolczon; ezeken kivül zálogban volt nála Nádasdi Osváldnak petheniczi birtokrésze, hatvan aranyforintnyi összegben, nemkülönben Dereskei György dobrándi és taskándi földei, ugyancsak hatva aranyforintban. E birtokokból Kansolczot és Panolczot teljesen feleségére hagyta. Katalin asszony ezt azzal hálálta meg, hogy másodszor is férjhez menvén, csakhamar visszavonta a fiai javára tett végrendeletet s kitagadta Szentbenedeki György gyermekeit minden vagyonából. 1455 január 2-ikán a vasvári káptalan előtt első végrendeletét semmisnek és érvénytelennek nyilvánitotta, egyben megtette összes ingói s ingatlanai hagyományosává második urát, Kereszturi Jánost.
* Békássy cs. levéltára, 1455.*
Ám azért a két Szentbenedeki fiu nem ment tönkre s a tőlük leszármazott
Prosznyák-család, a mely utóbb az ősi birtok után Szentbenedeki előnévvel élt, a legujabb időkig virágzott. Csakhogy a vagyon a mohácsi vészt követő időkben folyvást fogyott. 1558-ban a dikális összeirás szeirnt még két falujok volt Vas vármegyében, 1582-ben azonban már mindössze másfél portájuk Ramocsán.
* Magyarország Vármegyéi és Városai. Vas vármegye. 552. és 554. l.* Az ősi rögről azonban a török dulás sem tudta őket elüzni. 1733-ban Vasmegye birtokosai közt találjuk Szent-Benedeki Prosznyák Lászlót, 1741-ben pedig Prosznyák Jánost, a nemesi felkelő-sereg hadnagyát.
* Balogh Gyula, Vas vármegye nemes családai. (Szombathely, 1894.) 118. l.* Úgy lehet, a család ma is él, nem is sejtve, hogy egy gyökeres ősi nemzetségből vette eredetét.
Záradékul közöljük a Jöre nemzetség elágazását mutató családfát.
Petrus de genere Jöre; Vegul de Herche alias de Petroucz; Lytoldus de Zent-Beneduk † 1363 előtt; Paulus de Zent-Beneduk † 1363 előtt; Nicolaus † 1363 előtt; Henczhul (Henczlin, Henchel) de Petroucz 1363–1374; Petrus de Zentbenedek 1363 † 1374 előtt; Anglys 1370 Koltai Györgyné; Susanna; Gergius 1382; Nicolaus 1382; Petrus; Ezektől ered a Petróczi és a Henczelfi család; Nicolaus 1374 † 1378 előtt; Bartholemus 1378–1382; Jacobus 1378–1382; Blasius 1435-ben czimerlevelet szerez; Johannes 1424-ben neje Salamonvári Magda 1435; Ladislaus; Georgius dictus Proznyak de Proznyakfalva Neje: Szentandrási Moutor Kata † 1455 előtt; Nicolaus; Ladislaus; Ambrosiua; Ezektől ered a Prosznyák család![images/1899-00xw113.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw113.jpg)
Varjú Elemér.
Ki volt Banai Kozma?
Kállay Ubul úr a Turul 1900. évf. 29–31. lapjain a hűtlen Kozmafiak nemzetségéről értekezvén, dolgozatának végén azon kéréssel járul a szaktudósokhoz: nem-e egy személy azon Banai Kozma, kinek 1274-ben Tomaj nb. Abádi Imre leánya Stefánia az özvegye, Hontpázmán nb. I. Kozmával?
Mineenek előtt ki akarom emelni, hogy szerzőnek teljes igaza van, ha a hűtlen Kozmafiakat Hontpázmán nembelieknek veszi; én már 1896-ban ugyanezen eredményre jutottam, melyet «Zur Geschichte der Grafen von St. Georgen und Bösing» czim alatt a «Monatsblatt der heraldischen Gesellschaft Adler» 189. számában (IV. kötet, 9. sz. 1896. évi szeptember, 77–80. lapjain) közzétettem, a mivel azonban sem bármily néven nevezendő elsőbbségi jogokat reklamálni
vagy az érdemes szerző önálló kutatásain alapuló dolgozatának értékéből valamit levonni akarok. Annyi legyen azonban nemzedékrendi táblájára nézve megjegyezve, hogy II. Kozma és Pál még 1296-ban is él.
* Wenczel, X. k. 224. l.* Achilles pedig, Tamás bán atyja, 1266-ban már nincs az élő között.
***
A szerző által idézett 1274. évi okiratból kitünik, hogy Bánai Kozma comes* Igy és nem Bányamegye főispánja, amint azt «Az Árpádkori megyei tisztviselők» cz. dolgozatomban mondtam.* özvegye, Tomaj nb. Stefánia a Vágközben lévő ócsai birtokrészét rokonának, Céna comensnek elzálogositja, mely birtok tehát a Komárommegyében még ma létező Ócsának felel meg.
Céna «de genere Capman» már 1255 és 1256 között több egyéb komárommegyei birtokossal tanuként szerepel;* Hazai okmtár, III. k. 20. l. év nélkül, de az okirat gondos elemezése utján 1255–1256-ra teendő.* 1268-ban mint Chena de genere Kathpan komárommegyei birtokos;* Knauz, I. k. 555–556. ll.* 1294-ben találkozunk Katupan nb. Céna comes fivére Gergelylyel;* Wenczel, X. k. 139. l.* 1297-ben pedig találjuk, hogy Cénának és Gergelynek (ez utóbbi akkor esztergomi kanonok) atyja András és Cénának akkor György nevü fia van, ki Gergelylyel együtt a komárommegyei Lögör birtokosa.* Wenczel, V. k. 168. l.*
Miután már most megállapitottuk, hogy Bánai Kozma özvegyének rokona: Céna comes a Koppán nemzetség komárommegyei ágának a sarja, kérdeznünk kell, hogy közte és Stefánia között miféle rokonság létezett? A Tomaj nemzetség révén nem találjuk, marad tehát hátra felkeresni: nincs-e Céna és Kozma között ilyen?
És van!
Egy meg nem nevezett év május 4-ikén kiállitott oklevélben* Hazai okmtár, VII. k. 123. l.* olvassuk, hogy András fia Céna és Kozma között bizonyos, közelebbről meg nem jelölt pör folyik. 1273-ban a Koppán nb. Mihály és rokonai a Komárommegyében levő Bána után viseli a nevét;* Hazai okmtár, VI. k. 190. l. Fejér, VII/III. k. 111. l. Wenczel, X. k. 4. l. Anjoukori okmtár, V. k. 597. l. stb.* * Fejér, VII/III. k. 149. l.* 1328-ban pedig arról értesülünk, hogy a komárommegyei Bána birtokosai sorában Kozma fia: Bánai Dobaz is szerepel;* V. ö. Anjoukorei okmtár, I. k. 481. l. III. k. 7. l. Hazai okmtár, III. k. 192., 240. ll . V. k. 597. l. Fejér, VII/III. k. 141., 147. ll.* mindezen Bánaiak a Koppán nb. Imre utódainak, kik később a vasi Zsidó nevet felvették, nemzetségi rokonai.**
Az 1274-ben már nem élt Bánai Kozma tehát a Koppán nemzetségnek komárommegyei ágából való ember és az ugyanazon megyében (a gesztesi járásban) ma is létező Bána helység birtokosa.
Dr. Wertner Mór.
Harsági Farkas Márton czimerlevele.
(Egy czimerrajzzal.)
A heraldikai társulat tizenhét évi működéséből, folyóirata közleményeiből meggyőződünk, hogy régi pecsétjeink mellett nagy számban fenmaradt középkori czimerleveleink képezik hazai heraldikánk főérdekességét. Ezen régi armálisok felkutatása, ismertetése s esetleg az ezeknél előfordult tévedések helyreigazitása képezi a szakirodalom egyik főfeladatát, kiváltképen most, midőn a társulat ezen czimerlevelek gyüjteményes kiadását vette tervbe.
Egy ilyen helyreigazitás, jelen felszólalásom tárgya is.
Ifj. dr. Reissig Ede, a Turul XIV. kötetének 92. és következő lapjain, Harsági Farkas Márton 1418. évi armalisát ismertette és közölte szines hasonmásban egy, 1821-ben a jászói konventben kiállitott hiteles másolat után, mely jelenleg Usz Gábor szent-gotthárdi ügyvéd birtokában van.
Az oklevél a Zsigmondkori, nem teljes szövegü armalisok közül való, a mennyiben annak szövegébe a czimerleirás nincs bevezetve, csak utalás történik a czimerfestményre, melynek tervezetét a kérelmezők maguk, készen terjesztették a király elé.
Ifj. dr. Reissig Ede az 1821. évi hiteles másolatról a czimert – nagyon helyesen – következőleg irta le: «kék mezőben, zöld halmon, ezüstös töltés kosárból növekvő természetes szinü
farkas, nyakán ötágu koronával, mindkét előlábával egy virágot tartva, szája egy fehér nyillal van átütve, az átütött oldalon vér csepeg. A sisakdisz ugyanaz, csupán az előlábak közötti távolság nagyobb».
Van a jászói káptalan levéltárában egy könyv a XIX. század elejéről, valószinüleg a rend akkori levéltárnokának szorgalmas munkája. Ezen könyvben gondos szépirással, mindazon armálisok teljes szövege be van vezetve, melyek eredetiben, vagy hiteles másolatban a káptalan levéltárában őriztetnek. Az eredeti armálisiok czimerképei be is vannak festve ezen könyvbe, még pedig kiváló ügyes kézzel és ügyes technikával, úgy, hogy kivált későbbi armalisoknál a befestett másolat szebb, mint az eredeti czimerfestmény.
Van azonban a konvent levéltárában három eredeti Zsigmondkori armalis is: a harsági Farkas
Mártoné (1418), az Olsvay Mátyásé =1418) és a Méray Miklósé (1432). Mindhárom nagyon rongált, kopott és itt-ott szakadozott állapotban, mi részben az időnek, részben a rend hányatott multjának tudható be.
A kódex irója ezen czimerleveleket is lemásolta könyvében, de a másolás nehézségeivel ez elmosódott okleveleknél nem tudott megküzdeni.
A Méray-czimerlevél eredetijén a festmény leginkább a sisak körül van elmosódva, a czimerképpel együtt balra fordult csőrsisaknak alapvonalai sem vehetők ki. E hiányt a másoló – a későbbi czimerlevelek mintájára – egy jobbra fordult pántos sisakkal helyettesitette s e miatt az egész czimerkép csaknem komikus hatásu. Az Olsvay-czimerlevél eredetijén annak sajátságos paizsalakja, a kettős lófejü arany sakkfigura, szintén csak egyes alapvonalaiban látszik. Ezen a másoló nem tudván eligazodni, másolatában a veres paizsot üresen hagyta, mig az eredetiben is jól fentartott sisakdiszt, a másolatban az eredetit megközelitő müvészettel adta vissza.
Legsajátságosabban járt el a harsági Farkas czimer másolásánál. Ennek az eredetijén a festmény két helyen is rongyos, de mindennek daczára a czimerállat, a pajzsban is, de különösen a teljes épségben fenmaradt sisakdiszen teljesen jól látható és biztosan megállapitható, hogy az
medve, ezen czimerállatot, minden legkisebb részleteiben jellemzően tüntetve fel. A másoló valóságos önkénynyel járt el ezen czimer megfestésénél, midőn a medve helyett farkast festett és a czimerből
beszélő czimert csinált.
Midőn Usz Gábor 1821-ben a jászói levéltárból régi czimerének másolatát kérte, azt nem az eredetiről, hanem a czimerkönyvből másolták s valószinüleg ugyanazon kéz festette ezen másolatot is, mely azt a czimeres könyvbe bevezette. Ezen festmény alapján jutott be a heraldikai irodalomba, szakirodalmunk két legfontosabb müvébe: a Turulba és a Siebmacher-féle czimerkönyvbe, a harsági Farkas s a vele rokon Tekule nemzetségből származó családok czimerének téves ismerete és meghatározása.
E téveds helyreigazitásául bemutatom az eredeti czimerképnek fényképi felvétel segitségével készült kicsinyitett rajzát.
![images/1899-00xw114.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw114.jpg)
Ezek szerint a harsági Farkas czimer a következő: kék paizsban, zöld alapon, aczél szinü növény keritésből növekvő természetes szinü
medve, nyakán aranykoronával, torkán elülről vizszintesen átlőtt nyillal, melynek belőtt hegye tarkóján messze kinyulik, első karmaival zöld száru és levelü veres rózsát tart. Sisakdisz: a paizsalak, a takarók szine zöld.
A czimer nem követi a heraldikai udvariasság szabályát, természetes helyzetében jobbra fordul, mint nagyon kevés Zsigmondkori czimerleveleink között.
A heraldikai hibák csakúgy megvannak az eredetin is, mint az eddig ismert másolaton. A paizs és a paizskép helyes, de a csőrsisak arányalanul nagy a paizshoz és a sisakdiszhez. A takarók lombszerüek, szépek, nem olyan merevek, mint a másolaton, de szinük teszi szabálytalanná, mely a czimer szineitől elütőleg zöld, végein s az egyes világosabb árnyalatoknál sárgás szinbe megy át, átfolyva a nagyon szép virágdiszszerü sárga damaszkolásba, mely az egész belső fekete alapu háttér, a czimer s takaróktól üresen hagyott helyeit kitölti. Ezen damaszkolás finomságát, szépségét, valamint a külső keret veres alapjának gyönyörü virágdiszét a másoló visszaadni nem volt képes. Nagyon gyarló utánzatban látható az a Turulban közlött hasonmáson is.
A torkán nyillal átlőtt koronás medve, jelképes czimereink egyike s épen azért, mert jelképes, semmi vonatkozással sincs a Tekule nemzetség ősi czimerhez, a mely ezen czimernek áldozatul esett. Az adományosok ezután uj czimerkel éltek s ezzel – önkénytelenül bár – nagy akadályt görditettek a Tekule nemzetség ősi czimerének tisztázása elé.
Tárcza.
A Magyar Heraldikai és Genealogia Társaság igazgató-választmánya folyó évi szeptember hó 27-ikén ülést tartott, melyen
Fejérpataky László másodelnök elnöklete alatt
Boncz Ödön, Nagy Gyula, id.
Szinnyei József, ig.-vál. tagok..
Schönherr Gyula titkár,
Áldásy Antal jegyző és
Tóth Árpád pénztárnok vettek részt.
Az elnök az ülést megnyitván,
Áldásy Antal jegyző felolvasta ifj.
Kállay Ubul «A székek megtelepedésének kérdéséhez» czímü dolgozatából, a «Székek és nemzetségek» czimet viselő bevezetést és a Balogh-Semjén és a Borsa nemzetségekről szóló fejezeteket. A dolgozat a Turulban fog megjelenni.
A folyó ügyek élén a titkár bejelentette, hogy gróf
Berchtold Richárd 200 frtos alapitványát befizette. Az ig.-választmány ezt örömmel vette tudomásul. Évdijas tagokul megálasztattak:
Fogarassyné Kende Klementina susaki lakos (aj. a titkár), ifj.
Kállay Ubul földbirtokos, mezőcsáthi lakos (aj. Áldásy Antal) és
Szily Dezső földbirtokos, ollári lakos, (aj. a titkár).
Tóth Árpád társ. pénztárnok jelentést tett az egyesület vagyoni állapotáról, mely az ülés napján a következő volt: Bevétel: 4110 k. 97 f., kiadás: 3554 k. 91 f., maradvány: 556 k. 06 f. Vagyonállás: értékpapirokban 24.000 k., kötelezvényekkel biztositott alapitványokban 4800 k., kötelezvény nélküli alapitványokban 1000 k., a középkori czimeralbum és a nemzetségi zsebkönyv alapja 600 k., pénztári készlet 556 k. 06 f., összesen: 30,956 k. 06 f.
A titkár bemutatta a turóczszentmártoni múzeumi tót társaság levelét, melyben a Turul 1886–1899. évi folyamait könyvtára részére árleengedéssel kéri megküldetni. Az ig.-választmány a kérelemnek hely adott s a Turul 1886–99. évi folyamait feleáron, a Tárgymutatót és a Nemzetségi zsebkönyv I. kötetét dijtalanul bocsátja a társaság rendelkezésére.
A f. évi február 22-iki ülés határozatából kifolyólag a titkár intézkedést kérvén a társaságnak a Vörösmarty-ünnepen leendő képviseltetése tárgyában, az ig.-választmány felhatalmazza az elnökséget, hogy a képviselet tárgyában intézkedjék és utasitja, hogy az ünnep alkalmából a székesfehérvári Vörösmarty-körhöz üdvözlő iratot intézzen.
A titkár bejelentette, hogy
Komáromi András ig.-vál. tag betegsége miatt nem válthatja be a Nagy Iván felett tartandó emlékbeszéd tárgyában tett igéretét, s magát ez alól feloldani kéri. Az ig. választmány sajnálattal vette a bejelentést tudomásul és utasitotta az elnökséget, hogy az emlékbeszéd megtartása tárgyában a novemberi ülésben tegyen előterjesztést.
Az 1900 február 22-iki ülés határozatából kifolyólag az igazg.-választmány az évi nagygyülést deczember hó első felében, az elnökség által kitüzendő napon, a M. Tud. Akadémia üléstermében rendelte megtartani és napirendjét következőkép állapitotta meg: 1. Elnöki megnyitó. 2. Az üresedésben levő másodelnöki szék betöltése. 3. Fejérpataki László emlékbeszéde Szilágyi Sándor másodelnök felett. 4. Titkári jelentés. 5. Pénztárnoki jelentés. 6. Esetleges inditványok.
Végül a titkár bejelentette, hogy az ig.-választmány kebelében 3 hely van üresedésben, és felkérte az ig.-
választmány tagjait, hogy e helyek betöltésére, valamint esetleg levelező-tagok választására vonatkozó ajánlataikat a novemberi ig.-válaszmányi ülést megelőző napig, tehát november 28-ikáig sziveskedjenek a titkári hivatalhoz beküldeni.
Az elnök a jegyzőkönyv hitelesitésére
Boncz Ödön és id.
Szinnyei József ig.-vál. tagokat kérvén fel, az ülés véget ért.
Szakirodalom.
A hunyadmegyei történelmi és régészeti társulat tizenegyedik évkönyve. Szerkeszti dr. Veress Endre. Az 1900 évi folyam 3. füzete. Déva, 1900.
Két genealogiai dolgozat foglalja el a hunyadmegyei történelmi és régészeti társulat idei évkönyvének 3. füzetét. Mindkettő a Hunyadi családdal foglalkozik, csakhogy mig az első rendszeres kimeritő tanulmány a család eredetéről és rokonsági viszonyairól, a második főleg emennek egy pár adatát teszi kritika és ujabb vizsgálódás tárgyává. Az elsőnek szerzője dr.
Wertner Mór, a másodiké dr. Sólyom
Fekete Ferencz. Mindkettő nagy gonddal van irva s az érdekes kérdés tisztázása szempontjából határozott nyereségei genealogiai irodalmunknak.
Dr. Wertner Mór, mint emlitettük, a kérdés minden részére kiterjeszkedik a legelső nyomoktól kezdve a Korvin János két gyermekének haláláig. Sőt tovább menve kiegésziti fejtegetéseit a Hunyadi-birtokok – egyébként már korábbi kutatásokból ismert – további sorsának elbeszélésével. Mindezt megelőzőleg azonban igen érdekes megjegyzéseket tett a genealogiai kutatások fontosságáról. Dolgozatának ez a bevezető része méltó mindazoknak a figyelmére, a kik a genealogia müvelése és irodalma iránt érdeklődnek. Erős, de aligha nem igazságos kritikát foglalnak magukban ezek a sorok. Mindenkinek «el kell ismernie» – ugymond – «hogy igazságszeretet, történelmi, kritikai kutatás és valódi tudományos jellegtől áthatott felfogás oly dolgok, melyekkel a genealogiai irodalomban csak igen későn találkozunk. S még a XIX. század – sőt hébe-korba még napjaink – idevágó termékeiben is azoknak egész seregét találjuk, melyek elmult századokból való elődeiktől megbizhatóság tekintetében egy hajszálnyira sem térnek el.» Kifejti ezután az okokat, a melyek a genealogiai kutatások és eredmények gyakori megbizhatlan mivoltát előidézik, beszél a megvásárolható genealogusokról, a hagyományokhoz való tulságos ragaszkodás rossz következményeiről s erősen hangsulyozza a minden előitélettől ment szigoruan tudományos genealogia nagy szerepét a történelmi tanulmányokban.
Tárgyára térve, mindenekelőtt bemutatja néhány példáját a Hunyadi-család eredetére vonatkozó eddigi kalandos magyarázatoknak. Historikusaink előtt ezek a példák nem ismeretlenek, azonban Wertner dr. igen élénken mutatja be e kalandos magyarázatok egész fejlődésmenetét. Kezdi a Heltai Gáspár és Pettő Gergely krónikái révén legismertebbé és legelterjedtebbé vált verzióval, mely szerint Hunyadi János Zsigmond királynak a szép bajor leánynyal, Morzsinai Erzsébettel való rövid kalandjából származik s a melyhez a gyürüs holló poetikus története van kapcsolva. Wertner alapos vizsgálat alá veszi az egész elbeszélést s azokat a későbbi genealogusokat, a kik ezt a mondát kronologiai adatokkal bővitették ki s különösen érdekes, a hol a hollós-czimerre vonatkozó adatokat ismerteti és összefoglalja. Ismerteti továbbá Wertner azokat az elméleteket, a melyek a nagy király családját a lengyel Wiersbitzki, továbbá az olasz Scaliger-családokkal hozták kapcsolatba s beható fejtegetések kapcsán mutatja ki mindezen feltevések tarthatatlan voltát. Megérinti még Réthy László nézetét is a Hunyadi-család bulgár eredetéről s aztán rátér «a történet terére». Csatlakozik Fraknói nézetéhez, mely szerint a királyi Hunyadi-család ősei az «oláhok» gyüjtőnéven ismeretes albaniai, rumén és bolgár elemekből álló pásztói néphez tartoznak. Erre következnek Wertnernek mélyreható kutatásai és elemzései, melyek végeredményekép Péter erdélyi alvajdának és hátszegi várnagynak 1360 június 2-ikán kelt itéletlevele a «Hunyadiak őseire vonatkozó legrégibb oklevél» alapján kimondja, hogy «mivel Hunyadi Vajk a vele rokon Morzsina Erzsébetet, Reketye és Demsus urnőjét vette feleségül, e Vajk atyja, Sorb, az 1360-ban szereplő Sorb-bal, vagyis Kosta unokájával azonos és hogy ezek alapján a Hunyadi-család első ősét Kosztában kell látnunk.» Csak a végeredmény ismertetésére szoritkozhatunk e helyen, az érdeklődőket magára a dolgozatra utalva, a hol szerző részletes fejtegetések és családfák segélyével iparkodik állitását igazolni. A nevezetes oklevél, a mely dr. Sólyom Fekete Ferencz birtokában van – hasonmásban közölve is van az évkönyvben. Kár, hogy nem eredeti nagyságban.
A mily gonddal nyomozta Wertner a család eredetét, ép oly lelkiismeretességgel adja elő a Hunyadi-család további elágazásainak, rokonsági összeköttetéseinek történetét, igen élénk képet nyujtva ilyen módon a később hatalmassá vált család u. n. családi politikájáról is és több eddig homályos kérdést tisztázva. Corvin Jánosnak és két gyermekének története után még a Hunyadi-vagyon további sorsáról számol be szerző. A végleges nemzedékrendi tábla az 1360 előtt meghalt Kosztával kezdődik s Corvin János gyermekeivel, Erzsébettel († 1508 kezdetén) és Kristóffal († 1505 márczius 17-ikén) ér véget.
A dolgozat befejező része, miként a bevezetés is, ismét a genealogiai kutatások nevezetes szerepét fejtegeti, melyek segitségével igen becses történeti igazságokhoz lehet jutni. Ime az idegen eredetü Hunyadi család mivé lett az által, hogy «Hunyadi János félre tévén miden portikularizmust, mindig és mindenütt csak egyetlenegy közös czél elérésére törekedett: a közös magyar haza boldogitására és az egységes magyar állameszme megszilárditására.» A genealogia midőn rámutat egyes családok idegen eredetére, egyszersmind a magyar faj asszimiláló képességéről nyujt ujabb bizonyságokat.
Dr. Sólyom Fekete Ferencz «A Hunydiak rokonsága» czimü dolgozatában egy pár ujabb adalékot közöl a fontos kérdéshez s aggályait fejezi ki Wertner némely állitásaival szemben, melyek kétség nélkül hozzá fognak járulni a kérdés végleges tisztázásához.
–g.–
Ortvay Tivadar, Pozsony város története. II. kötet III. rész. Pozsony, 1900. XVI + 412 l. 4 mell.
Pozsony város története. Ortvay Tivadar jeles munkájából a második kötet harmadik része most jutott az olvasó közönség kezébe. Első kötete, mely a város történetével az Árpádházi királyok kihaltáig foglalkozik, 1892-ben jelent meg. 1895-ben adta ki a szerző a második kötet első, és 1898-ban második részét; a harmadik kötet szintén 1895-ben látott napvilágot.
A második kötetben folytatja a város történetét, s a mohácsi vész korával fejezi be művét. E kötet első része a város topografiai alakulásait, a második rész a város középkori jogszervezetét tárgyalta. A harmadik kötet a város történetével összefüggésben álló nevezetesebb személyek és testületek ismertetésével foglalkozott. Mindezekről annak idején a szerző érdemeinek méltánylásával emlékeztünk meg. – A II. kötetnek most megjelent harmadik része a város középkori háztartásával foglalkozik, 1300-tól 1526-ig. Az erre vonatkozó adatokat a szerző a város régi számadó-könyveiből nagy szorgalommal választotta ki s kiváló történeti érzékkel használta fel. A számadó könyveken kivül a pozsonyi városi levéltár okleveleiből kerültek ki a munka forrásai, melyek jelentékeny részét teszik azon oklevelek, a melyek Fraknói Vilmos püspök áldozatkészségéből kerültek vissza a városi levéltárba. Ha a jelen könyv tartalmát pontosan meg akarjuk jelölni, akkor leghelyesebben a város gazdaságtörténetével azonositjuk azt. A mü egyes szakaszai ugyanis kizárólag a város kiadásai s bevételei ismertetésének vannak szentelve. Igy a bevételek köréből ismerteti a város fekvő birtokait, földesuri használati jövedelmeit, a harminczadot, a különféle illetékeket és adókat, a kiadások köréből ismét a mezőgazdasági, kegyuri, hadügyi kiadásokat, továbbá az ajándékokat s a vendéglátás költségeit. Mindeme gazdaságtörténeti adatok a város anyagi exisztencziájának kérdését helyezik kellő világitásba, s a szellemi és társadalmi viszonyok ügyével is csak a saját szempontjukból foglalkoznak. Az emlitett viszonyok ismerete egykoru hiteles emlékekből, első sorban a számadó könyvekből s az oklevelekből van meritve, melyeket a szerző a szöveg alatt közlött jegyzetekben kronologiailag és diplomatikailag helyesen s kimeritően jelöl meg. Gazdag tárházát képezik az igy megjelölt források e kor ismertető tényezőinek, s a magyar kulturhistóriát örvendetes módon viszik előre abban az irányban, melyet történetiróink mindezideig nagyrészt figyelmen kivül hagytak. Három századra kellene e könyv tartalmának kiterjeszkednie, ha azonban részleteit vizsgáljuk, arra a meggyőződésre jutunk, hogy tulnyomóan a XV. század, főleg pedig a Zsigmond korának történetével foglalkozik. Bizonysága ez a városi élet akkori virágzásának, melynek a városi levéltár annyi emlékét őrzötte meg. A könyv általános irányától némileg eltér a hadügyi viszonyok leirásának szentelt három szakasz, a mely a város szellemi és társadalmi viszonyainak történetéhez szorosabban csatlakozik. Itt érintkezik a szerző műve a családtörténettel is, mert egyes kiváló családok p. o. a Szentgyörgyi grófok, a Németujváriak, az Országok s más szomszéd családok történetére érdekes adatokat tartalmaz.
Az egész munkát a komoly történeti munkák általános sajátságain, a források lelkiismeretes kikutatásán és kritikailag helyes felhasználásán kivül jellemzi irály könnyedsége, mely a munkát élvestheővé teszi, s a mi a szerzőnek ismert jellemvonása. A munkában közölt mellékletek közül megemlitendő a város XV. századi adókönyvének öt lapjáról közölt hasonmás, melyek egyike, a zsidók 1434. évi adólajtstroma, eddig a Rakovszky István többszörösen hibás másolata szerint volt csak ismeretes, s melyet a szerző, ki művének már megjelent részében szintén az emlitett másolatot használta fel, most Kováts Ferencz «Városi adózás a középkorban» czimü most megjelent műve nyomán közöl. Végül meg kell emlékeznünk azon izléses illusztrációkról is, melyek e könyvet a már megjelent részek mintájára diszessé teszik.
A munkát, ugy mint előbb megjelent részeit is, a pozsonyi első takarékpénztár adta ki, s magyar és német nyelven a Stampfel czég bizományában jelent meg.
G. A.
Nagy Iván. Család-történeti értesitő. Szerkesztik és kiadják Dr. Komáromy András és Pettkó Béla. II. évfolyam. 1900. 6–7. füzet.
A kezdő czikk dr. Komáromy András dolgozata a nagykéri Vállyi család nemességéről. A család egy mult századi emlékirat szerint 1582-ben kapott nemességet s tulajdonkép Nagykéri Ifjú, másként Pap-nak hivták. Pettkó Béla folytatja a czimerleirásokat a királyi könyvekből s adja a Balázsfi-Bender nevet közé eső családok armálisainak ismertetését. A Magyarország családai rovatban a Laczka, Nemeskuthi Rexa, Csikszentmihályi Sándor, Koczor és Nagyenyedi Egry családokról találunk ismertetést. Az 1754–55-iki nemesi összeirás közlésében Hont- és Komáromvármegyékre került a sor. A füzet legérdekesebb czikkét a Tárczában találjuk; Komáromi András: Egy okmányhamisitó a XVIII. században czim alatt mondja el Székely Benedek uramnak, egy XVIII. századi armálisfabrikálónak viselt dolgait. A füzetet két kisebb közlemény fejezi be: Pótlék a Szluha család leszármazásához és Czimeres levelek Beregvármegye levéltárában.
V–ú.
1900-4
A SZÉKEK MEGTELEPEDÉSÉNEK KÉRDÉSÉHEZ.
I. Székek és nemzetségek.
Nemzetünk eredetét, őstörténetét, sőt a honfoglalás egyes részleteit is csak a távol mult sürü ködfátyolán keresztül láthatjuk. Tudjuk, hogy a magyar nemzetnek hét
széke (törzse)
1 Pauler, A magyar nemzet tört. az árpádházi királyok alatt. 2. kiad. I. k. 2. l. és 373. 1. 4. jegyzet.* volt, ismerjük az egyes székfők (vezérek, törzsfők) neveit is; de már azt nem mondhatjuk meg, melyik széknek melyik vezér volt a feje, nem határozhatjuk meg, melyik szék hol telepedett le.
De ez nem is lehet másként. Mert a székszervezet már Gyécse (helyesebben Décse) vajda idejében felbomlott, ám alkatrészei –
a nemzetségek – még századokon keresztül virágzottak. Közvetlenül azonban meg nem mondhatjuk, mely nemzetségek tartoztak egy székhez. S vajon lehet-e reményünk, hogy ezt majdan megtehetjük, ha az egyes adatokat a leglelkiismeretesebb elemzésnek és összehasonlitásnak vetjük alá? – Hiszen még az egyes nemzetségek történetét sem tartottuk egy alapos kritika bonczkése alá! Nem akarom ezen szavaimmal azon érdemes tudósaink munkálkodásának becsét kisebbiteni, kik az egyes nemzetségek genealogiai viszonyait nagy fáradsággal tisztázták, de még nem tudjuk kimutatni, hogy ezen meg ezen nemzetség bölcsője Magyarország ezen meg ezen pontján ringott, hogy mely birtokokat tekinthetjük ősinek, mik voltak ősi jelvényei?! Sőt még azt sem tudjuk, mely nemzetségek voltak hát ősmagyar nemzetségek? Mert a sok nemzetség közül, melyet ismerünk, nem mindegyik vindikálhatja magának az ősmagyar jelzőt!
Nemzeti genealogiánk (topografikus alapon) és heraldikánk még feltámasztójára vár.
Szükséges volna tehát az összes nemzetségek monografikus feldolgozása. Ezen monografiák megirásánál szerintem a következő szempontok, illetve adatok volnának irányadók:
1. az oklevelek által nyujtott adatok; 2. a birtokviszonyok mérlegelése; 3. heraldikai és sphragistikai adatok (összehasonlitó alapon); – 4. az oklevelekben említett rokonsági kapcsolatok mérlegelése; 5. a nemzetségeknek s azok egyes tagjainak, birtokainak nevét etymologiai alapon összehasonlitó onomastikoni szempont;
1 L. pl. Karácsonyi, Genus Brucsa. Turul, 1888. évf. 135.* 6. esetleg ismeretes hagyományok, a mennyiben a valószinüség látszatával birnak és történelmi tényekkel ellentétben nem állanak.
Ezen adatokból megvonhatjuk a lehetőség, a possibile tágabb vagy szükebb határait és kisebb vagy nagyobb valószinüséggel eldönthetjük, vajjon:
I. Az egyes, szóban forgó nemzetség
a) ősnemzetség-e, azaz oly génus, melynek «eredete a magyar nemzet ős hazája és eredetének ködös távolába vész el»,
2 Komáromy, A nemzetségekről. Turul, 1887. évf. 102. l.* mint pl. a
Csák, Csanád nemzetségek; (ha több ilyen ősnemzetséget
fogunk ismerni, esetleg meghatározhatjuk azt is, mely nemzetségek tartoztak egy székhez);
b) már a magyarok által itt, hazánkban talált bennszülött nemzetség, milyen valószinüleg
az Ajtony1 Pauler; id. h, I. k. 44. l.* vagy a
Divék génus;
c) törzsökös jobbágy-nemzetség, mely birtokait még Szent-István királytól kapta, s melynek tagjai a «törzsökös jobbágyok», a «szent király jobbágyai», «szabadjai», mint pl. Pozsony megyében az Ettre, Magyar génus.
2 U. ott, 339. l.*
d) várnép nemzetség,
3 U. ott, 339. l.* mely esetleg jobbágy (várnép)-sorba jutott ős-, bennszülött-, vagy törzsökös jobbágynemzetség is lehetett.
e) jövevénynemzetség.
II. Magyarország melyik táján feküdtek ősi birtokai.
Néhány szerencsésebb esetben krónikáinkat is segitségül hivhatjuk, különösen
Anonymust, kinél találhatunk olyan adatokat, melyeket föltétlenül el kell fogadnunk, – habár tévedés vagy hiba, mint bármely más kutfőnél, itt, sincs kizárva, – és ezek: a honfoglalás hőseinek nevei, a genealogiai adatok és a birtokfoglalások».
4 Pauler, A magyarok megtelepedéséről. Századok, 877. évf. 381. l.*
De nem téveszthetjük szem elől az olyan rendkivüli fontos gyepü kérdést sem.
Én természetesen ily kőalapra épitett monografiával nem szolgálhatok – hiszen itt a vidéken a kellő számu forrásokkal sem rendelkezem. Hanem utalni akarok három nemzetségnek, az
Ákos, Balog-Semjén és
Borsa nemzetségeknek szembeszökő és tagadhatatlan kapcsolatára, mely kapcsolat legalább is nemzetség-közösségre látszik utalni.
II. Az Ákos nemzetség.
Az Ákos név a török-tatár ak, agh, kún ag, ah (=folyni) igéből származik; jelentése: folyam, melyet az azonos értelmö Oghuz (Agyasz) névvel fölváltva használtak őseink.
5 Turul, 1891. évf. 53. és 113. ll.*
Nagy Iván szerint
6 M. O. csal. I. k. 12. l.* régi gyökeres
kún nemzetség – de mire alapitja ezen állitását, nem mondja.
Wertner szerint
1 Turul 1899. 112. l.* kétséget nem szenvedhet, hogy e nemzetség ősi fészke
Biharmegye. Igaz, de nem egészen szabatos állitás. Mert tekintetbe véve azt, hogy ősi birtokuk Ákos(-monostora) Közép-Szolnokmegyében az egyetlen monostoros hely, melyet ezen nemzetség birtokai között találhatunk s igy valószinüleg a nemzetség ősi temetkező helye is, az Ákos nemzetség legősibb birtokait Ákosmonostora körül, a Kraszna folyam mentén kell keresnünk.
II. István országnagyjai sorában van 1124-ben
Ákos is; a görög háboruban fogságba jutott 1128-ban
Ákos ispán.
2 Turul, 1899. évf. 112. 1.* Ugyanőt emlitheti
Kinnamos, mint II. István legkiválóbb emberét (.. dib I.).
3 Turul, 1891. évf. 113. l.* 1136-ban a nagyok között megint egy
Ákos szerepel; 1138-ban
Ákos bihari főispán, 1146-ban országnagy.
4 Fejér, Cod. Dipl. II. k. 80., 88. ll. – Wenzel. Arpádk. uj okmtár, I. k. 57. l. – Knauz, Mon. eccl. Strig. I. k. 97. l.*
Vajjon 1124-től 1146-ig mindig csak egy és ugyanazon személyről van-e szó, nem tudni; én valószinünek tartom. «A fődolog, hogy egy Ákos nevü országnagy 1138-ban Biharmegye főispánja s hogy ez mindenesetre az Ákos nemzetségnek ha nem is őse, de biztossággal kimutatható első tagja.»
5 Turul, 1899. évf 112. l.*
Ákos nb. Majnolt 1124-ben az országnagyok között szerepel.
6 Fejér, II. k. 80. l.* Őt ütötték agyon vak Béla emberei 1132-ben az aradi (Ungm.)
7 Pauler id. h. I. k. 477. l.* gyülésen.
8 Bécsi krónika.*
Az Ákos nemzetségnek öt ágát ösmerjük. Máté ágát, Erne ágát, a toroczkói, ákosmonostori és álmosdi ágakat.
Máté ága9 Wertner, Magyar nemzetségek, I. k. 70. l. Turul, 1899. évf. 112-113. ll.* nagyobbrészt
Gömörbe származott el; ősi birtokai közül eddig csakis a biharmegyei
Kassadot és Vasadot ösmertük.
10 Anjoukori okmtár, III. k. 260. és V. k. 384. ll.* De Máté ágából származtak az Ó-Marjaiak is. Ezen család birtokaiul ismerjük: Balkányt, Cséfánt, Gálhídát, Gyapolyt, Henczhidát, Kaszateleket, Kerekegyházt,
Környét, Ó-Marját, Rábét, Sárhidát, Uj-Marját, Vasadot (fele részben), Zsadányt, mind Biharmegyében.
1 Bunyitay, A váradi püspökség tört. III. k. 277-278. ll., hol nemzedékrendjük is meg van.*
Már most tekintetbe véve azt, hogy Vasad mint Ákos nb. Detre fia Benedek fiai László, János, Miklós és Péter birtoka szerepel, kik azt 1336-ban nemzetségbeli rokonaiknak, Bebek Domonkos fiainak engedik át, részben pedig (a fele) az Ó-Marjaiak birtoka, továbbá, hogy az Ó-Marjaiak birtoktestét félholdalakban az Ákos nb. álmosdi Csire család birtok tömbje (Álmosd, Vértes, Pályi, Bagos, Fejértó, Konyár, Pocsaj) veszi körül, végre tudva azt, hogy Máténak három fia volt, kik közül – Ákos pap lévén – kettő alapitott családot, s ezek egyike Fülöp (1243-44), kinek fia volt Lukács (1261-90) s e Lukácstól unokája II. Lukács (1334), s hogy az Ó-Marjaiak őse Lukács fia Lukács (1342-48), kétségtelen, hogy az Ó-Marjaiak Fülöptől származtak le. (L. az I. táblán.)
Tehát Máté ágának ősi birtokaiul tekinthetjük a fentebb elsorolt Balkányt, Cséfánt, Gálhidát, Gyapolyt, Henczhidát, Kassadot, Kaszatelkét, Kerekegyházát, Környét, Ó-Marját, Rábát. Sárhidát, Uj-Marját, Vasadot, Zsadányt.
A pelsőczi Bebek és Csetneki családok czimere: lebegő (néhol a pajzs alapjából emelkedő), szára végén szélesedő patriarcha-kereszt, tetejére illesztett strucztoll-forgóval (néha a nélkül); sisakdisz: előtünő koronás szűz, fogaival kétoldalt fejjel egymáshoz fordult, felfelé s farkával lefelé kanyarodó halat (pisztrángot) tart.
2 Wertner, Magy. nemz. I. k. 71. l.*
Az Ó-Marjaiak czimerét nem ösmerem; a méhi és karancssági Sági család czimeréről sincs tudomásom, de Nagy Ivánnál találjuk Cselén fia János pecsétjét (nagyon rosszul lerajzolva); a pecsétből csakis a két halra lehet ráismerni.
3 Id. h. III. k. 127. l.*
Mint Erne ágának (l. a II. táblán) ősi birtokát említik Albist (=Alba), Vasadtól délre, és Mérket, Szatmárban, az ecsedi láp nyugati szélén.
4 Wenzel. X. k. 378. l.* De ősi birtokaik lehettek Ákosmonostora körül is, mert a IV. Béla által adományozott Terebes (Tőke-Terebes)
5 Fejér. IV/II. k. 92. 1.* Ákosmonostora vidékén fekszik, s ezen egyes falu adományozásának csak úgy lehet valami értelme, ha már ott Ernének más birtokai is voltak. Sőt nagyon is valószinü, hogy maga a régi birtokos,
Pór is, Ákos nb. volt.
Az Erne ágnak ősi birtokai tehát: Albis, Mérk, Tőke-Terebes vidékén.
Az Erne ág czimere ösmeretlen.
A toroczkói ág (l. a III. táblán) nagyobbrészt Erdélyben volt birtokos. De Biharban is volt birtoka: Gyéres,
1 Anjoukori okmtár, II. k. 243. 1.* Nagy-Váradtól nyugatra.
Czimere idáig ösmeretlen.
Az ákosmonostori ág (l. a IV. táblán) ősi birtoka: Ákosmonostora, Közép-Szolnokmegyében.
2 Zichy okmtár, II. k. 15. l.* Az ezen ágból származott peleskei Eördögh család czimere: kék mezőben aranygriff, felemelt jobbjában lángoló vörös szivet tart. Sisakdisz: a növekedő griff.
3 Wertner, id, h. I. k. 71. l.*
Ezen czimer, tekintetbe véve a Bebek, Csetneki czimert, ősi czimer nem lehet.
Az álmosdi ág (1. az V. táblán) ősi birtokai lehettek:
4 Bunyitay i. h. III. k. 195. l.* Biharmegyében: Álmosd, Bagos, Csir-Ősi, Fejértó, Hosszu-Pályi, Kekucs, Konyár, Monostor-Pályi, Nagy-Mihály, Penészlek (inkább Szatmárban), Pocsaj, Szent-Miklós (inkább Szatmárban), Vértes; Belső-Szolnokmegyében: Csány, Ete, Hadad, Kőrös, Paczal, Peér, Szopor, Sző-Demeter, Ujlak, Usztató.
Az álmosdi Csire család czimerét nem ösmerem, bár zöld viaszba nyomott pecsétje feltalálható a Kállay család levéltárának egy 1406. és 1432. évi oklevelén.
5 Bunyitay, id. h. III. k. 194. l.*
De birtokos volt az Ákos nemzetség Halápon is.
6 Kandra Kabos; A váradi regestrum, 260. 1.* Iacute;gy Ákos nb. Halápi Ipoly is.
7 U. ott, 307. és 394. ll.*
Ha a birtokviszonyokat összefoglaljuk, a következő birtoktömböket különböztethetjük meg:
1. A rábéit: Cséfány, Balkány, Környe, Rábé, Sárhida, Zsadány, Gyéres, valamennyi a Berettyó és Sebes-Kőrös környékén.
2. Az ákosmonostorit, mely két birtoktestből állott:
a) az álmosdiból: Haláp, Bagos, Monostor-Pályi,
Hosszu-Pályi, Fejértó, Konyár, Henczhida, ó- és Uj-Marja, Kaszatelek, Pocsaj, Vértes, Gyapoly, Kerekegyháza, Álmosd, Ér-Mihályfalva, Penészlek, Vasad, Albis; ezek a birtokok a Berettyó és Ér folyók mentén vagy legalább is közelében feküdtek.
Ezen birtoktest Henczhida és Gyéres között függött össze a rábéi birtoktömbbel;
b) az ákosmonostoriból: Tőke-Terebes vidéke, Kraszna-Szent-Miklós, Ákosmonostora, Szopor, Ujlak, Ér-Kőrös, Ete, Pér, Paczal, Usztató, Csány, Sződemeter, a Kraszna és Ér folyók, Hoszaszó és Cseholyi patakok mentén vagy közelében.
Ezen birtoktest egyrészt a Vasad, Ér-Mihályfalva és Ete, Ér-Kőrös között, másrészt Ér-Mihályfalva, Vasad és Kraszna-Szent-Miklós között függött össze az álmosdi birtoktesttel.
3. A kakucsi birtoktestet: Kakucs, Csir-Ősi, a Sebes-Kőrös mentén.
4. A mérki birtoktestet az ecsedi láp mellett. Az Ákos nemzetség czimere az idáig közölt adatokból még meg nem határozható.
III. A Balog-Semjén nemzetség.
A Balog szó török-tatárul baluk, balük néven halat jelent. A Semjén szó hogy mit jelent, biztosan nem tudjuk. Egy-e a semjég, semjék szóval, mialatt mocsarat értenek a Nyirségen? Csak annyi biztos, hogy Erdélyben mint személy
1 Tört. Tár, 1888. évf. 92. és Anjoukori okmtár, V. k. 186.* és nemzetségnevet találjuk.
2 Századok, 1868. évf. 679. és 690. l.*
Két főágát ismerjük: a semjénit és domahidit.
Kandra Kabos a semjéni főág bölcsőjének Szatmármegyét tartja. Mert a szabolcsi birtokrészek egymaguk szerinte kevesek arra, hogy egy nemzetség törzsbirtokának vehessük, különben is II. Endre ülteti át őket és pedig «Tuch» (Tót-Kálló m. feküdt; innen Tót-Kálló, mely talán egy Boszna-Dadával) adományozása által, Szabolcs területére.
3 Szabolcs vármegye alakulása, 33. l.* Szatmármegyei eredetök mellett felhozza a következő érveket:
a) a Kállaiak kezdettől, vagyis feltünésüktől fogva szatmármegyei birtokosok, úgy hogy inkább ezen birtoklásukról lehet elmondani, mint a kállairól, hogy minden okmányos emlékezetnél régibb;
b) itt van a «családi vár» is, 1292-ben már rom;
c) némi érv van talán abban a körülményben is, hogy Mihály vallomása szerint, kisebb fiai birák örökül ezen ősi fészküknek állitott szamosmenti birtokokat, mivel «egykoru» joggyakorlat szerint az atyai hajlék csakugyan mindig a fiatalabbat illette;
d) az első ismert Ubulok szereplése is inkább «szatmári» mint szabolcsi honosságra mutat.
IV. László év nélküli parancsolat-levelében, az Ubulok vezetése alatt, első sorban a szatmármegyei nemességet rendeli Csanádra. Hasonlóképen intézkedik a «Keresztszegen» kiadott szintén év nélküli királyi parancsolatban.
1299-ben a budai országgyülésen panasz emeltetvén ellenük, Szatmár városának tanácsa ad mellettük védő nyilatkozatot, mit bizonyára nem tesznek vala, ha tevékenységük jobb részben Szatmármegye területét nem illeti.
1 Szabolcs vármegye alakulása, 35. l.*
Kandrának nagy érdeme, hogy először ő mutatott reá a szatmármegyei birtokokra. De főként azért sem tarthatta Szabolcsmegyét ősi fészeknek, mert azt nagyobbrészében Gutkeled-birtoknak vélte. Az ujabb nyomozások folytán azonban a legtöbb Gutkeled-birtokról kimutatható, hogy a XIII. század közepe felé, vagy még később szerzett birtok. De azért Kandrának a Balog-Semjén nemzetség eredetét illetőleg nagyobbrészt igaza van, csak. állitásai nem elég szabatosak.
Szerencsére némi támpontunk van ezen kérdést illetőleg. Mindenesetre valamelyik Semjén helység környékén feküdtek az ősi birtokok. A. Semjén helységek közül csak három jöhet tekintetbe: Ér-Semjén (Biharban), Kér-Semjén (Szatmárban) és Kálló-Semjén (Szabolcsban). Iacute;gy legalább a lehetőségeknek szükebb határt vonhatunk. Határozottan mondhatjuk, hogy a három Semjén közül valamelyiknek környékén feküdtek az egész Balog-Semjén nemzetség (Semjéni és Domahidi ág) ősi birtokai. De lássuk a tényeket, mert facta lorquuntur.
A semjéni főág három – idáig nemzedékrendileg össze nem köthető – ágból áll: a kállói, panyolai és laskodi ágból.
A kállói ágból legelőször is Ubul testvérével, Egyeddel találkozunk. 1225-ben szabolcsmegyei főispán,
1 Szabolcs vármegye, (Magyarország vármegyei és városai, V. k. 433. l.* 1229-ben a szerencsétlen halicsi hadjaratban odaveszett.
2 Fejér, V/I. k. 105., 160. ll.* Egyed testvéréről Ubulról csak annyit tudunk, hogy II. Endrének kedvelt embere lehetett, mert adományokban részesült tőle; különben is kiválóbb férfi lehetett. Utódai elégségesnek tartották hozzá felvinni a családfát. A tatárok fegyverétől halhatott meg. Tőle származik a kállói ág. (L. a VI. táblán.)
De a mi által különösen feltünik, az neve. Idáig nem sikerült Thallóczynak ezen nevet a török-tatár szavak nyelvkincsében felfedezni. Pauler Öbölnek irja,
3 Id. h. II. k. 234. l.* elég nagy auktoritás arra, hogy kövessük. Én különösen azt kívánom hangsulyozni, hogy idáig másutt, mint a Balog-Semjén nemzetségnél, nem sikerült megtalálnom. Az Ubaldus névvel is azonosítják.
A három Semjén helység közül okvetlen ősi birtok Kér-Semjén, mert leghamarább vele és a szomszédos falvakkal találkozunk. Panyolán 1247-ben osztozkodnak: Öböl fia Mihály, Tompa fia Benedek és Péter.
4 Fejér, VII/III. k. 31. l.* De volt Kér-Semjénen más Balog-Semjén nemzetségbelieknek is része, igy szatmári János fia Tamásnak 1252-ben.
5 Fejér, IV/II, k. 169. l.* Ezen a vidéken állott a családi vár, 1232-ben már rom.
6 Wenzel, IX. k. 562. l.*
Ér-Semjént is ősinek kell tekintenünk, mert 1. mindenütt mint ősi birtok szerepel, 2. nem ismerünk olyan okmányt, melyből szerzett voltát kimutathatnók.
Már Kálló-Semjént illetőleg ezt nem állithatom határozottan; bár valószinünek tartom. A mint láttuk, a panyolai osztozkodásban (1247-ben) részt vett Péter is. S ime Kálló 1270 előtt egy Péteré volt, ki mag nélkül halt el.
7 Fejér, VII. k. 103. l.*
Ha tekintetbe veszszük azonban az ősieknek jelzett birtokok fekvését (Kér-Semjén, Kér Panyola, Laskod, Bakta, Tura, Nyir-Megyes, Biri, Perked, Ér-Semjén), lehetetlen, hogy szembe ne tünjék, miszerint ezen birtokok a három Semjént összekötő vonalon fekszenek. Azért is, mig tényekkel meg nem czáfolnak – mind a három Semjént ősinek fogom tartani. De különben, hogy Kálló-Semjén ősi birtok volt-e vagy nem, jelenlegi értekezésem szempontjából nem is fontos.
A panyolai ág ugyanott birtokos, hol a kállói. (L. a VII. táblán.)
A laskodi ág birtokos Kis-Kéresen, Laskodon. ( L. a VIII. táblát.)
A domahidi főágról elébb be kell bizonyitanom, hogy a Balog-Semjén nemzetséghez tartozik.
Fejérnél találunk egy oklevelet,
1 Évszám nélkül. VII/II. k. 204. l.* melyből az látszik kiviláglani, hogy János alországbiró itélete folytán, – valószinüleg hosszabb per után – Öböl fia Mihály, illetve annak képviseletében István fia, Domahida és Penyige jövedelmén megosztoztak Domahidi Péter özvegyével és fiával Miklóssal. Ezen oklevél szavai «in communi ante divisionem» nemzetségbeli rokonságra látszanak utalni. Ez iránti kétségünket eloszlatta egy másik oklevél.
2 Évszám nélkül. Tört. Tár. VI. k. 178. l.* Ebből kitünik, hogy Domahidi Péter Öböl fia Mihály fratere, hogy ezen Péter özvegye másodszor férjhez ment (Kaplyon nb.) Simon fia Sándorhoz. Innen származott a per, melynek, úgylátszik, János alországbiró itélete vetett véget s a felek kiegyeztek. Megtudjuk belőle, hogy addig Mihály nevelte a Péter fiát Miklóst; s a birtokait nagykoruságáig szintén Mihály fogja kezelni. Ezen tények nyilvánvalóvá teszik, hogy a Domahidiek a Balog-Semjén nemzetségből származtak. (Nemzedékrendjüket l. a IX. táblán.)
Ezt igazolják birtokviszonyaik is. Ősi birtokaik Penyige, Kis-Szekeres, Dányád, Ököritó, Fülpös, Fülpös-Darócz, Porcsalma, Domahida, Ér-Kenéz.
A Balog-Semjén nemzetség legősibb birtokainak e szerint Szatmárban és Biharban kellett feküdni. Panyolától a Szamos mellett felfelé egész Dányádig, majd az ecsedi láp mellett Domahidáig találjuk az első – szatmármegyei – birtoktömböt. Ezen birtoktömbbel függhetett össze Panyola és Laskod között a laskod-baktai
birtoktest. – Kálló-Semjén (?), Biri, Perked, Béltek, Megyes stb. képezte a második ősi – szabolcsmegyei, – Ér-Semjén, Ér-Kenéz a harmadik – biharmegyei-birtoktömböt.
A mi a czimert illeti, a semjéni ágét – mint Thallóczy Lajostól értesültem – Csergheő Géza állapitotta meg a magyar nemzetségekről irt pályaművében, mely a Magyar Tud. Akadémia történelmi bizottságánál vár kiadásra. Szerinte a semjéni ág ősi czimere a hal.
De tekintve azt, hogy a Balog-Semjén nemzetségnév első szava; Balog halat jelent, habozás nélkül mondhatjuk, hogy a Balog-Semjén nemzetség ősi czimere: a hal.
IV. A Borsa nemzetség.
A Borsa égnév egy másik alakja Bruksa volna. «A mi a két név közti eltérést illeti» – mondja Nagy Géza – «a Bruksa alak a szókezdő kettős mássalhangzónál fogva se magyarosnak, se törökösnek nem mondható, de úgy a magyarságban, mint a törökségben vannak nyelvjárások, nálunk pl. a göcseji, emitt a csuvas nyelv, melyek különösen a by, pr betüket megtürik a szók elején. Úgy látszik, hogy a kun-kabaroknak Magyarország déli részében megtelepedett ága, melyet a XII. századbeli byzancziak kaliz (káloz) néven is emlegetnek, csuvasféle elemekből állt vagy erősen volt ilyenekkel keverve, s ezektől való a Bruksa alak, mely különben Boruksa, Buruksa volna. Úgy a Borsa, mint a Bruksa, Boruksa a bor, bur = csavar, forgat igéből származott boru, boruk = forgató, csavaró szavak tovább képzett alakjainak vehetők fel (a főnévhez járuló sza-sze épzővel) s jelentésük körülbelül a. m. csavaros, tekervényes eszű, furfangos».1 Turul, 1891. évf. 117. l.*
Nagy Géza ennélfogva a Borsa nemet egynek hiszi az Anonymus által emlitett Brucsa nemmel, mely Báta kún (illetve kabar) vezértől származik. Mit ő etimologiai alapon vélt bebizonyitani, Karácsonyi2 Turul, 1888. évf. 135. l.* a birtokviszonyok alapján kisérli meg hihetővé tenni. Gondolatmenete a következő:
A Névtelen meséli, hogy az Almoshoz csatlakozó kún vezérek hatodika Vajta vala.1 Mátyás Flórián, Hist. Hung. fontes domestici, II. k. 8., 11. ll.* Ennek hőstetteiről beszélvén, három izben azt teszi hozzá: a quo genus Brucsa descendit, de harmadizben már Brugsanak irja a génust.2 U. ott. 11., 38., 41. ll.* Ezen Vajta (helyesebben Báta) a Tisza mellett egy nagy földtért foglalt, melynek neve Tartos. Ezen Tartos Torontálmegyében fekszik, s ma Taras. Tartostól nem nagy távolságban (Nándor-Fehérvárral szemben) két Borcsa nevü falu fekszik. – Már most azon feltevést koczkáztatja meg, hogy az egynevü helyeknek egy birtokosuk volt. S ime Békésben, Tartos közelében, Füzes-Gyarmat határában van egy Borsalaponyag nevü düllő. Ennek a vidéknek a Borsa nemzetség volt a birtokosa. Tehát a Borsa nemzetség = a Brucsa nemmel.
A Borsa nemzetségnek idáig három ágát ösmerjük: Barnabás ágát, az erdélyi és nadányi ágat.
Barnabás ága (l. a X. táblán) ősi birtokait képezték: a Fekete-Kőrös völgyén, Belényes és Tenke közt, Széplak, Szent-Miklós és Sólyom, Sólyomkővára Élesdtől északra, Csanálos, Micske a Berettyó mentén Szent-Jobbtól délkeletre, Derzsek és Valkó Krasznamegyében, Darócz Szatmármegyében.3 Századok, 1888. évf. 25. l.*
Czimere ismeretlen.
Az erdélyi ág nemzedékrendje és birtokviszonyai még nagyon is zavarosak s igy nem használhatók.
A nadányi ág legősibb birtokai Füzes-Gyarmat és Nadány vidékén feküdtek, u. m. Nadány, Nagy-Borsa, Teked, Gyarmat, Méhes, Póhalom.
De a Berettyó mentén is voltak ősi birtokok: Torda, Bócs, Szent-Dienes s a Fekete-Kőrös mentén Győrös.
A Nadányi család (l. a XI. táblán) legősibb czimere a hal.
* * *
Méltán azt lehet kérdezni tőlem, mi czélom volt ennyi birtoknevet összehalmozni – talán csak hogy a papirost töltsem ki betükkel?
Kénytelen voltam vele, hogy a három nemzetség kapcsolatát bebizonyithassam.
A legészakibb nemzetség a Balog-Semjén. Birtoktömbje Nyir-Béltek és Penészlek között, Ér-Semjén, Ér-Kenéz és Ér-Mihályfalva, Vasad között, Domahida és Kraszna-Szent-Miklós között érintkezett az Ákos nemzetség birtoktömbjével, Domahida és Király-Darócz között a Borsa nemzetség birtoktömbjével.
A legdélibb nemzetség a Borsa. Birtoktömbje Gyarmat, Nadány és Rábé, Zsadány; – Szent-Dienes és Henczhida; – Sólyomkő és Csir-Ősi, Kakucs; – Micske és Albis; – Derzsek és Szopor között érintkezett az Ákos nemzetség birtoktömbjével, Király-Darócz és Domahida között a Balog-Semjénével.
Láttuk, hogy az Ákos nemzetségnél a sisakdisz szűz, fogaival halat tartva. Ha tekintetbe veszszük a birtokviszonyokat, meg hogy a Balog-Semjén és Borsa nemzetségek czimere hal: nem merész állitás, hogy az Ákos nemzetségnél a szűz csak segédsisakdisz, s az ősi czimer: hal.
Feltűnő továbbá, hogy Ákos = folyam, Balog = hal, még ha az Ubul (=? öböl), és Semjén (=? mocsár) neveket nem is veszszük figyelembe.
A birtokviszonyok, a közös czimer tagadhatatlanul bizonyitják, hogy a három nemzetség egy közös tőből eredt, s bennük valószinüleg egy székre ismerünk; de ha – kevés számok folytán, (mit ugyan a nagy terület ellensulyoz) – egy széknél alacsonyabb egységet képeztek légyen is: mindenesetre egy ősnemnek (nemet felsőbb egységnek véve a nemzetségnél) maradványai.
Ezen széknek vagy ősnemnek birtokai mind vizek mentén feküsznek: a Szamos, Kraszna, ecsedi láp, Berettyó, Sebes- és Fekete-Kőrös, Kőrös partjain találhatjuk. Ezen tény, továbbá a czimer, az előbb felsorolt feltünő nevek bizonyitják, hogy ezen szék vagy ősnem a magyarságnak azon részéhez tartozott, mely «folyók és lápok mentén halászkodó, foglalkozásánál fogva erős figyelő népség» volt.
1 Thallóczy Lajos, III. Béla és a magyar birodalom, 1. l.* Foglalkozása szülte jelvényét, czimerét: a halat. Egy uj adat, mely szakavatott kezekben mély világot vethet még csak tengődő nemzeti heraldikánkra – azaz a nemzetségi czimerek kérdésére.
Sőt ezen adatok alapján azt is meghatározhatjuk, hogy ezen szék vagy ősnem jött légyen akár északról, akár délről, a Kraszna folyam mentén terjedt tova. Nem messze e folyó torkolatától fekszik a Balog-Semjéniek ősi vára, Kér-Sémjén; majd az ecsedi láp mellett, illetve a Kraszna és ecsedi láp között és azok mentén huzódván le, talált fészket a Domahidi had. Majd a Kraszna mellett, mélyen benyulva a hegységekbe, az Ákos nemzetség. S a Borsáknak is nagyobb birtokteste lehetett itt; de mi csak Daróczot ismerjük.
Ha Karácsonyi, Nagy Géza érveléseit elfogadjuk, úgy kabar eredetü volt ez a szék, mely Báta vezér, a Borsák (?) őse alatt Dél-Magyarországon telepedett le. Akkor, a Tisza és Kőrös mentén terjedtek ezen kabarok, illetve kálozok északnak. Nem vagyok illetékes arra, hogy nézetüket elbiráljam; csak annyit jegyzek meg, hogy a Borsa-birtokok területén, Kémertől keletre feküdt Káloz-telek, ma Kárász-telek (az Ákosok birtokától, Szoportól délre).
Szerény nézetem szerint ezen szék ethnikus mivoltát a nemzetségnevek Ákos, Balog, Semjén, Borsa), a nemzetség kebelén belül használt feltünőbb keresztnevek (különösen Ubul, mely nevet egy helyütt Jubulnak találok irva), birtoknevek szakszerü filologiai megvizsgálása alapján fogják elbirálhatni.
Szorgalmas kutatások talán más nemzetségeknél is meg fogják állapithatni az egy székhez való tartozást. De ki sem mondhatom, menynyire fontosak ezen tekintetben a topografiai, de különösen a heraldikai kutatások. És itt el nem mulaszthatom heraldikusaink figyelmét a halra felhivni. A hol ezen jelvényt találni fogják, a legtöbb esetben hordozóját a három nemzetség egyikébe fogják sorolhatni.
Ismeretes dolog, hogy a kabar Aba és Miskócz nemzetség egymás szomszédságában telepedett le.
A czimerük is egy: sas.
Ezen feltünő körülményre sem figyeltek még heraldikusaink. Tehát egy második ősnem.
A Kállayak, Nadányiak büszkék arra, hogy családi hagyományaik szerint Árpáddal jöttek be.
I. TÁBLA.; Akos nb. Máté; I. (Kopasz) Detre 1243–62; Fülöp 1243–44; Ákos 1248–68 1248-ban thesaur. eccl. Albens., a királyné kanczellárja, ugyanazon évben fejérvári őrkanonok, 1249-ben ugyanaz, 1254-ben budai prépost s a királyné kanczellárja, 1268-ban ugyanaz.; II. Detre 1278; Csetneki Benedek 1278 † 1318 előtt 1289-ben gömörmegyei szolgabíró a Csetneki és Bebek családok őse.; I. Lukács 1261–90 1283-ban gömörmegyei szolgabíró; Fiu vagy fiak 1272; Cselén 1282; Sándor 1328–32 1328-ban gömörmegyei szolgabíró; István; Fiak; az Ó-Marjai család ősei.; II. Lukács 1334–48; Cecilia Álmosdi Csire Péter; Miklós 1328–50 1333–50 somogyi főesperes; János 1332–54 † 1364 előtt a Méhi és karancssági Sági család őse.; Jakab 1332–64; Erzsébet Sárosdi Mety fia Bálint; Leány Lénárd székesfejérvári vendég; Leány Lénárd fia Domonkos![images/1899-00xw116.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw116.jpg)
II. TÁBLA.; Ákos nb. Erne 1248–72; 1248-ban bán, 1251-ben lovászmester, Varasd és Szolgagyőr főispánja, 1268-ban országbiró és vasmegyei főispán, 1272-ben varasdmegyei főispán; I. István 1293-ban a királyné tárnokmestere, 1298–1300 országbiró, 1303–14 nádor – Katalin 1303–14; Miklós 1209–1307 1307-ben erd. vajda; II. István 1300–1304 – 1302/3 Bavarin bajor herczeg leánya; János 1300–4; Jakab 1300–4; Gergely 1304; László 1304; Fülöp 1304; Anych 1300 – Borsa nb. Beke; Leány 1303–22 – Rátót nb. Dezső 1303 † 1322 előtt![images/1899-00xw117.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw117.jpg)
III. TÁBLA.; I Ehellős; II. Ehellős 1294–1326 1326-ban «volt erdélyi vajda»; Leány – Helimbán; István 1321–73; Fiak 1373; I. Ákos 1321–26; Gergely; II. Ákos 1373; János 1321; Mihály 1321; II. Ákos 1373; András 1373; Miklós 1373![images/1899-00xw118.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw118.jpg)
IV. TÁBLA.; I. Mihály comes; I. Nagy Akos 1297–1342; Elek 1314; Dénes 1342; I. László 1342; Ilona 1342 – «Ipoly» Lőrincz fia János; Mikez 1314 † 1342 1314–17 Sárosm. főispánja és sárosi várnagy 1310-ig. 1322-ben a királyné udvarbirája, Sáros- és Zemplénmegye főispánja 1323-ig 1326–42 tótországi bán; I. István 1341–87 1346-ban testőr, Vas- és Sopronm., 1359-ben Pozsegam., és 1354-ben Zalam., főispánja – Aba nb. Somosi Katalin 1383; II. Nagy Ákos 1341–80 1341-ben testőr; II. László 1341–42 testőr; Loránt 1342–43; III. László 1382; II. Mihály 1370–82 † 1401 előtt – 1401–23; Ujfalui II. Miklós 1364–70; IV. László 1382; Prodawyzi Eördög Miklós 1430 – Katalin 1447 a peleskei Eördögh család őse.; III. Ákos 1370–82; Péter 1370; Források: Wertner: Magyar nemz. I. 69. l.; Századok: 1888, 150. l.; Turul 1892, 25. l.![images/1899-00xw119.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw119.jpg)
V. TÁBLA.; Álmos; Csire 1261; Péter – Lukács (Ó-Merjei?) leánya Cecilia; János 1384–1425 1384-ban a királyné apródja, 1406-ban magnificus, 1425-ben a királyné testőrje; László 1385–1437 1385-ben a királyné apródja; Margit 1406 – Kállai Lőkös Miklós; Leány 1406 – Szováthi Mihály † 1406 előtt; Leány – Domahidi László fia János; Leány 1406; Dorottya 1428 – Kállai Szaniszló fia János; János 1428–36.; Zsigmond 1432–36 háji prépost; Barnabás 1428 kir. főpinczemester 1432–37; Erzsébet – Csapi Ákosné; István 1428–36; ? Kristóf 1462–74; Tamás 1462–74; Egyed 1462; Isván 1465–75; Források: Bunyitay i. h. III. 194, Kállay levéltár.![images/1899-00xw120.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw120.jpg)
VI. TÁBLA.; N.; Ubul; Egyed 1225 † 1229; Gergely † 1250 előtt – Aba nb. Weytegh leánya 1250; Biri János 1250–91; Erzsébet 1250 – Gútkeled nb. Balkányi Lőrincz; Mihály 1247–92 † 1325 előtt – 1. N. N. 2. Bogáti Erzsébet 1325–28; Egyed 1250–52; Iván 1312–42 a kis-kállói Vitéz család őse.; Klára – Czudar Domonkos; Simon 1312–25 az Orosiak és (?) Perkediek (?) őse.; Tamás 1325–49 † 1370 – 1349; Fábián 1325–35 † 1370 előtt; 1-től István 1279–1325 a nagy-kállói Kállay család őse.; Pál 1279–90; Péter 1279–81 – Aba nb. Gereven leánya Kynge 1325; 2-tól László 1290–1332 – András fia Balázs leánya † 1324 előtt; Mihály 1290–1325; László 1349 † 1370 előtt; János 1349 † 1370 előtt; Anna 1349 – Hamva nb. Szkárosi Hont![images/1899-00xw121.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw121.jpg)
VII. TÁBLA.; János; Panyolai Péter 1316–47; János 1355–1404 † 1408 előtt – Erzsébet 1408–15; Lőkös 1400–4 – (Kistárkányi?) Margit 1414–25; ? László; István 1402–10; Frank 1406–28; Dorottya 1415; Margit 1415; Veronika 1423 (kállói Lökös János); Ilona 1415; Zsuzsánna 1415; Zsigmond 1404–19 † 1410 – Tárkányi Lúcia 1414–26; András 1404; Katalin 1415–25; Erzsébet 1415–25 (egyszer mint Zsófia); Anna vagy Anka 1415–25![images/1899-00xw122.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw122.jpg)
VIII. TÁBLA.; Laskodi vagy Kiskércsi Csurgó Péter; Malcsikszegi Nyakas Miklós 1312–33; Malcsikszegi Nyakas Pál 1312–33; Innen a Gégényiek vagy gégényi Nyakasok.; ? Illés bán; János 1312![images/1899-00xw123.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw123.jpg)
IX. TÁBLA.; Domahidi Péter; Szőke Miklós; István 1320; Péter 1320; Miklós 1310; András 1320–49; János 1320; ? László; Miklós 1369; János – álmosdi Csire Péter leánya; György 1424–29; László 1424–29; István 1424–29![images/1899-00xw124.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw124.jpg)
X. TÁBLA.; Borsa nb. Barnabás; Tamás † 1294 körül; I. János 1279; Péter 1279; III. János 1279 (valószinű, hogy ő Ivánka váradi püspök atyja); Miklós 1279; Lóránt 1279 † 1294/97 1284-ben erdei vajda és szolnoki főispán – Gútkeled nb. Sektári Joákim leánya 1337; I. István 1279 † 1294 körül 1284-ben főpinczemester, 1285-ben szatmárm. főispán; Kopasz Jakab 1279 † 1317 1284-ben főlovászmester, 1304-ben bán, 1306-ban nádor; II. Beke 1316; «Vak» László 1279 †1307 után; Fiak; I. Beke 1279 † 1326/34 1302-ben bihari főisp., 1308-ban a királyné főtárnokmestere, – Anych. Ákos nb. István nádor leánya; II. János 1279 † 1304 Csehországban; III. István † 1332 – Monoszló nb. Athinai Egyed leánya;II. István 1316–37; IV. János 1316–37; II. László 1316–57 nagyváradi kanonok 1332–57![images/1899-00xw125.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw125.jpg)
XI. TÁBLA.; Nadányi Apaj; Miklós 1323 körül; Ugod 1323 körül; János 1323 körül; Borsa 1323 körül; János 1341–46; Bereczk; István 1323–46![images/1899-00xw126.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw126.jpg)
A családi hagyományt ezuttal a kritika nem czáfolhatja meg.
S most végezem szerény értekezésemet. De nem a nélkül, hogy annak, ki ezen kutatásokra bátoritott, elcsüggedésemben buzditott: szeretett volt tanáromnak: Thallóczy Lajosnak köszönetet mondjak minden jóságáért, szives felvilágosításaiért, adataiért. Meghálálni úgy sem tudom!
Függelékül csatoltam a nemzedékrendi táblákat. Nem sok ujat tartalmaznak, de további kutatásoknak kiindulási pontul szolgálhatnak.
Ifj. KÁLLAY UBUL.
ADALÉKOK A CSÁK NEMZETSÉG TÖRTÉNETÉHEZ.
a) A nemzetség első őse nem Pál!
Mindeddig erősen hittük, hogy a Csák nemzetségnek első okiratilag kimutatható őse azon
Pál, kiről a Hazai okmánytár, I. k. 1. l. és utána Wenzel Árpádkori uj okmánytára, VI. k. 148. l. elbeszéli, hogy II. Gyécsa királytól (1141–1162.) a Temes nevü földet kapta s fiutód hátrahagyása nélkül meghalt. Miután ez okirat – legalább közzétett alakjában – világosan mondja, hogy e Pál «de genere Chaak» és még más helyen is – mint alább látjuk – találjuk, hogy e Pál «de genere Chak», elég indokolt is volt azon általános és határozott állitás, hogy e Pálban a Csák nemzetség első okiratilag kimutatott ősére ismerünk. A következő elemezés azonban ellenkező eredményre jut.
1183-ban elbeszéli III. Béla, hogy Péter spalatói érsek, a Pécs melletti Szent-Háromság-monostor, és Szalók nb. Baja az Okor melletti, minden szentekről nevezett monostor kegyura kérelmére megengedi, hogy a Temes nevü föld, melyet Chaak nb. Pál, II. Gyécsának hive, ettől valamikor kapott és melyet e Pál, kinek nem voltak egyenes fiutódai, a király beleegyezésével a fennebbi két baranyamegyei monostornak hagyományozott, e két monostor számára ujabb királyi megerősítést nyerjen; megjegyzendő, hogy a bizonyos földet csak «vulgo» nevezték «Temes»-nek, a mi arra mutat, hogy e mellett még más neve is volt.
Kicsoda már most e Chaak nb. Pál?
1346 április 7-ikén megjelenik a pécsi káptalan előtt Szalók nb. Balai Henrik fia János, a Szent-Háromságról nevezett Pécs melletti és a mindenszentekről nevezett okor-melletti, monostor kegyura és kijelenti a maga és Szalók nb. Kaba Demeter fia Miklós nevében, hogy a Baranyamegyében fekvő Szentegyed birtokot, melyet valamikor Chak nb. Nagylábu Pál e két monostornak adományozott és
mely birtok akkor, midőn ezt Pál tette, «Tőttő»-nek neveztetett, ugyanazon határok keretében, melyben azt e Pál és más birtokosai birtokolták,
Szopa Pál fiának: Szentgyörgyi Miklósnak, kinek e Chak nb. Pál volt az elődje, visszaadja.
1 Anjoukori okmtár, IV. k. 583. l.*
Miután 1183-ban találjuk, hogy Szalók nb. Baja, az okori monostor kegyura, e monostor számára a temesi birtokot kéri, világos, hogy Szalók nb. Balai János és Miklós, kik 1346-ban szintén e monostor kegyurai, e Baja egyenes utódai vagy Baja családjának egyenes ivadékai; de miután mindketten 1346-ban egyuttal a Szent-Háromság-monostornak is a kegyúrai, holott ennek kegyura 1183-ban Péter spalatói érsek volt, majdnem biztosra vehető, hogy Péter érsek, kinek egyenes fiutódai nem lehettek és kinek kegyuri jogai természetesen csak nemzetségére szállhattak, inkább a Szalók nemzetséghez tartozik, mint a Kán nemzetséghez, melynek egyik hajtása, a Siklósi család a XIV. században szintén e monostor kegyurasága birtokában volt, a miről különben alább még bővebben szólunk; legyen azonban bárhogy, annyi áll, hogy ha Balai János és Miklósban Szalók nb. Baja utódait látjuk, akkor Szopa Pál fiában, Szentgyörgyi Miklósban ama Chaak nb. Pál utódját kell látnunk, ki 1183 előtt temesi birtokát a két monostornak hagyományozta; hangsulyozza ezt az okirat is, midőn azt mondja, hogy Chak nb. Nagylábú Pál e Szentgyörgyi Miklósnak a «prćdecessora», a miből az is kitünik, hogy Szentgyörgyi Miklós
mert Pálnak nem volt fiörököse – Pálnak csak nemzetségbeli oldal-leszármazottja, vagyis Pál legközelebb nemzetségbeli rokonának egyenesivadéka, a minek természetesen megint az a következménye, hogy Szopa Pál fia Szentgyörgyi Miklósnak szintén Chak nembeli embernek kell lennie.
Pedig itt a bökkenő!
Hogy a szentgyörgyi (=berekfalvi) Szopa család nem a Csák, hanem a Száty (=Zach =Zaah) nemzetség somogymegyei hajtásának egyik ága, az oly bebizonyitott tény, hogy ennek részletes fejtegetése e helyen teljesen fölösleges;
1 Lásd «A magyar nemzetségek» cz. művem II. k. 400. l.* Szopa Pál már 1310-ben fordul elő Somogymegyében, fia Miklós pedig már 1335-ben királyi ember stb. A magyarázat tehát abban keresendő, hogy az okirati Cha(a)k nb. Pál tulajdonképen Száty nembeli ember volt.
Temes nevü helységet hiába keresünk Baranyamegyében; nem volt az ott soha; de Balai János világosan mondja 1346-ban, hogy Szentegyed, melyet Chak nb. Nagylábu Pál valamikor a két monostornak adott, az adományozás idején «Tőttős» nevet viselt; «Temes» tehát csak az okiratnak eredeti irási vagy a közlés olvasási vagy sajtóhibája;
nem Temes az, hanem Tőttős (Teuteus), mely tényleg létezett és még létezik Baranyamegyében.
Ha már most szemügyre veszszük, hogy okiratainkban pl. a Ják nemzetséget: Chaky, Chyak, Ghak és
Chak, Thyak alakban találjuk emlitve
2 V. ö. Fejér, VIII/I k. 600. 1. X/II. k. 334. l. X/VIII. k. 256. l. Hazai okmtár; III. k. 143. l. IV. k. 189., 191., 216. ll. Soproni okmtár, 325. l. Wenzel, VI. k. 71. l.* és hogy a Száty nemzetség szintén különféle alakban (Zach, Zak, Zaak, Sach, Zah, Zaak stb.) iratik és hogy továbbá az 1183. évi oklevélben a Temes-en kivül még egyéb helynév is el van ferdítve: akkor a fent kifejtett genealogiai érveknek ezekkel való egybekapcsolása utján apodiktikus világossággal kitünik, hogy Nagylábu Pál, kit eddig a Csák nemzetség első ősének tartottunk,
nem a Csák, hanem a Száty nemzetség tagja.
b) Lukács utódai.
Fejtegetéseimet egy kis fonetikai eltéréssel kell bevezetnem.
Tudvalévő dolog, hogy a legrégibb okmányainkban előforduló y és i betüt nem mindig az eredeti jelentősége szerint ejtették ki s hogy pl. hig = hegy, zyg = szeg, Achyl = Aczél, nevezetesen pedig Tymis = Temes, Beryn = Berény, Herin = Herény stb. stb.; ebből már most könnyen elhihetjük, hogy a nem ritkán előforduló Ugryn vagy Ugrin személynévnek végtagját is másként ejtették ki. Biztosra vette ezt már Dr. Pauler Gyula «A magyar nemzet története 1301-ig» cz. művében, midőn az Ugrin nevü személyeket Ugron-nak nevezte, – de hogy az emlitett végtagot tényleg máskép ejtették ki és mi a helyes kiejtése, azt a következő két okirati idézettel akarom bebizonyitani. A Somogymegyében lévő Torvaj helység birtokosai, kiknek első őse Ugrin és kiknek családjában az Ugrin név még azonkivül is gyakran van képviselve, 1448-ban «Wgron de Torwe» családi névvel élnek;1 Hazai okmtár, III. k. 383. l.* a Csák nb. Ugrin utódai, a sopronmegyei Kisfaludiak családjában, 1400-ban Ugron nevü családtagot találunk;2 Sopronmegye okmtára, I, k. 540. l.* igy tehát, ha szemügyre veszszük, hogy a Hontpázmán nb. Bényiek egyik tagja már 1275. táján Vgrun-nak neveztetik,3 Hazai okmtár. VI. k. 213. l.* apodiktikus biztossággal mondhatjuk, hogy az Ugrin név egyetlen helyes kiejtése: Ugron.
* * *
Midőn a Vasmegyének sárvári járásában még ma is létező Kenéz helység 1217-ben először tünik fel,
4 Wenzel, VI. k. 384. l., hol tévesen Kynih néven szerepel.* akkor egyik birtokosa bizonyos Bázs comes. 1240 deczember 20-ikán e Bázs már nem él és azon napon tanusitja András országbiró, hogy Kenézben levő bizonyos birtok miatt a vasvári káptalan Pózs (= Pous) mester, fiai és Bázs comes fia ellen a király előtt már hosszabb idő óta pört inditott, mely most az ő (az, országbiró)
döntése alá kerül. Pózs kiskoru fiainak – kiket az oklevél, sajnos, nem nevez – képviseletében megjelenik Csák nb. Demeter, Csanádmegye főispánja és Csák nb. Ugron kalocsai érsek ügyésze: a fejérmegyebeli Vaszteji Rajnald, mig Bázs neje, illetőleg özvegye, fiával, Csákkal, személyesen jelenik meg. A pörnek az a vége, hogy a káptalan birtokát ujra határolják.
1 Wenzel, VII. k. 107-109. ll.* E Pózsa fiainak egyike – mint alább bebizonyítjuk –
Ugron, ki később többiek között erdélyi vajda és szörényi bán is lett.
1240 végén tehát látjuk, hogy ez Ugron még kiskoru s ez magyarázza egyuttal, hogy még sokáig, 1240 után sem akadunk nyomára. De midőn 1268-ban vele találkozunk, akkor már IV. Bélának kedvelt embere és szörényi bán, mely minőségben egyik tisztjének, Zsadány nb. Dénesnek a nógrádmegyebeli Petény nevü két birtokát ugyanazon határokban adományozza, melyekben nagyatyja, atyja s maga birta.
2 Wenzel, III. k. 192. l.* Akkor már fiai is vannak. IV. Béla halála után nem találjuk őt V. István szolgálatában, mi mindenesetre arra vezetendő vissza, hogy Ugron a két király között kitört villongások alatt Bélának hive maradt. IV. László alatt megint országnagy, a mennyiben 1272 november 27-ikétől 1274-ig lovászmester és a mellett (1272 deczember 1-től 1273 szeptember 27-ig) szerémi főispán is.
3 Fejér, V/II. k. 51. l. Hazai oklevéltár 65. l. Hazai okmtár II. k. 11., 14. ll. VII. k. 140. l. VIII. k. 149., 152. ll.; Wenzel, IV. k. 21., 23., 27. ll., IX. 3., 5., 11., 16., 18., 20., 22., 34., 107;. ll., XII. k. 78., 80., 85. ll.; Zichy okmtár I. k. 32. l.* Mint lovászmester megerősiti fennebbi Zsadány nb. Arnáth fia Dénesnek a petényi birtokról szóló 1268. évi adományozását és most már az illető oklevélben világosan Csák nb. Pózs fia Ugrin mesternek nevezi magát;
4 Wenzel, IX. k. 107. l.* 1275-ben Majs volt nádorral és Bördi Simon későbbi alországbiróval együttesen IV. László ellen fellázadt, de 1275 végén mindamellett mint czimzetes bán már országbiró;
5 Fejér, VIII. k. 256. l.; Hazai oklevéltár 72. l.; Wenzel, IX; k. 114. l., XII. k. 135 1.; V. ö. Fejér, V/II. k. 107. l.* még 1275 deczember 2-ikán megkapja azonban az erdélyi vajdaságot, melyet 1276első feléig kezében tart.
6 Fejér, V/II. k. 235. l. (tévesen 1275 febr. 10.).; Hazai okmtár, VII. k. 161. l.; Wenzel; IX. k. 117.. I. XII. k. 174. l.; Zalamegye okmtára, I. k. 84. l.* 1277 november 10-től 1279 márczius 29-ikéig királyi tárnokrnester és a mellett 1277-ben Bányamegye főispánja; 1278-tól 1279-ig macsói és boszniai bán.
1 Blagaj okmtár, 32. l.; Fejér, V/II. k. 492., 507. l.; Hazai okmtár, VI. k. 227. l., VII. k. 166. l., VIII. k. 190. l.; Knauz, II. k. 76., 93., 96. ll.; Wenzel, IX. k. 246. l.* Ez idő alatt eladja 1279 márczius 29-ikén Esztergomban lévő palotáját az esztergomi káptalannak. 1280 május 1-én a petényi birtokának még hátralévő részét Gyula Zsombor nb. Szölgyéni Erdőnek 1000 márkáért adja el; midőn a budai káptalan ez eladást ugyanazon évben tanusitja, azt mondja, hogy Ugron – kit a káptalannál a Pilis nb. Atyasz képvisel – tárnokmester, maga magát azonban csak Pows comes fiának nevezi, mi természetesen hitelesebb.
2 Wenzel, IX. k., 281., 282. ll.* 1279 után egy időig nem találjuk őt a tényleges országnagyok sorában. 1280 augusztus 10-ikén mondja róla László király, hogy a Katisz nb. Lesták fia Miklós, kinek ősei Gertrud királyné meggyilkoltatásában részt vettek és azért a nógrádmegyei losonczi birtokukat elvesztették, Pous fia Ugron kérésére, kinél e Miklós még most is tartózkodik, a losonczi birtokot egyszer már visszakapta.
3 Hazai okmtár, VI. k. 257. l.* 1284-ben mint Csák nb. Pous mester fia Ugron mester kinyilatkoztatja, hogy a
Vasmegyében a Gyöngyös mentén fekvő Kenéz nevü ösi birtokát Gyovad nb. Tivadar fia Tivadar bánnak szolgálatai jutalmazásául adományozza, mely adományozást László király ugyanazon évi május 27-ikén helybenhagy.
4 Wenzel, IX. k., 388., 413. ll.* 1287-ben tanusitja a pozsegai káptalan, hogy Pózs (tévesen Ponczy) fia Ugron mester és a zalamegyei Kutasiak között bizonyos drávamelletti birtok iránt megegyezés jött létre;
5 Fejér, VI/II. k. 411. l.* azután nem is találkozunk vele többé IV. László idejében.
III. András alatt nem kapott ugyan rögtön országos méltóságot,
6 Azon Ugron mester, kiről az 1291 márczius 11-ikén egybegyült szász, székely és oláh követek bizonyitják, hogy az Olt mentén fekvő Fogaras és Szombathely az ő és elődei birtokát képezi, nem lehet vele egy és ugyanazon személy.* de a 1293 július 11-ikén alatta
már Pozsegamegyének főispánja.
1 Hazai okmtár, VII. k. 232. 1.* Kétséget nem szenvedhet azonban, hogy akkor az ország déli részében kiváló tehetséget kifejtett és valószinüleg a valkószerémi vidéken állandóan tartózkodott. 1298 július 13-ikán tanusitja III. András, hogy Csák nb. Pózs fia Ugron mester akkor, midőn a tatárok Macsó vidékét megrohanták és pusztitották (valószinüleg 1298 kezdetén), a Száván átkelt, az ellenséget legyőzte és egynéhány megölt tatár fejét Budára a királyi udvarhoz küldte, – miért is e «leghívebb bárója» előterjesztésére Orbán comes fiainak, kik Ugron zászlaja alatt e hadjáratban részt vettek, a Valkómegyében fekvő Pabart adományozza.
2 Wenzel, XII. k. 617. 1.*
Az Árpádok kihalta után Károly Róbertnek a hive, ki alatt (ismeretlen időbe) Szerémmegye főispánja és 1306-tól 1309 június 15-ikéig tárnokmester volt.
3 Anjoukori okmtár, I. k. 133. l.; Fejér VIII/I. k. 221. l., VIII/V. 32. l.; Temesmegye okmtára, I. k. 24. l.; Acta legat. Card. Gentilis, 117., 305. ll.* Ez időbe esik kétségkivül Zsámboki Ajnárd fia Jánosnak lázadása, ki Ugront, a király hivét Szerém és Valkó vidékén megtámadta és csak Dorozsma nb. Garai Páltól lett legyőzve és Ugronnak fogságába ejtve.
4 Anjoukori okmtár, I. k. 197. l.* 1310 szeptember 4-ikén előfordul, mint Ugron mester, a király hivei között, a nélkül, hogy a tőle viselt hivatalt ismernők.
5 U. ott 211. l.*
1311-ben utoljára találkozunk vele, midőn a bácsi káptalant arra felkéri, hogy bizonyos Dénest egynéhány birtokba beigtassa.
6 U. ott 240. l.* Ugyanazon évben (1311-ben) meg is halt.
Halála után bizonyos Marán fia András az özvegynek és fiának Miklósnak nagy szolgálatot tett, a mennyiben a kőrösmegyei Raholczára vonatkozó és még Ugron életében elveszett adománylevél előkeritésére a legnagyobb áldozatokat hozta, miért is
Miklós, anyjának és annak második férjének, Dura Györgynek, beleegyezésével, 1317 junius 24-ikén, Ugron halála után hat évvel, nevezett Andrásnak a kőrösmegyei Vilyevo birtokot adományozza.
7 Fejér, VIII/II. k. 139. l.* Miután biztos, hogy Ugron már mint igen előrehaladott koru ember halt meg, bátran feltehetjük, hogy özvegye, ki még 1317-ben második férjnél van, Ugronnak semmiesetre sem volt első neje. Azonkivül kiemelendő, hogy Miklós, bár már 1317-ben is a valkómegyei Ujlak tulajdonosa, magát akkor nem nevezi «Ujlaki»-nak.
Hosszú idő mulik, mig vele ujra találkozunk. 1338 november 22-ikén mint valkómegyei birtokos szerepel. 1345 február 28-ikán kijelenti Csák nb. Pózs fia Ugron fia Miklós mester a kevei káptalan előtt, hogy a Bácsmegyében fekvő kulpini birtokát, melyet már (IV.) Béla király adott őseinek, komájának, István ujlaki városi birónak adományozza.
1 Anjoukori okmtár, IV. k. 486., 539. ll.*
1348 január 9-ikén megerősiti ez adományozást és akkor már Ugron fia
Ujlaki Miklósnaknevezi magát.
2 U. ott, V. k. 165. l.* 1354 február 22-ikén királynéi tárnokmester.
3 Károlyi okmtár, I. k. 210. l.*
1355 deczember 4-ikén Miklós macsói bán és többi között Baranyamegye főispánja, mely két minőségben aznap Ujlakon hivatalos okmányt állit ki;
4 Anjoukori okmtár, VI. k. 407. 1.* 1358 szeptember 21-ikén még macsói bán;
5 Századok, 1897. évf. 513. l.* 1359 márczius 9-ikén átveszi az országbirói hivatalt, melyben 1359 végén meghal; november 5-ikén még élt, országbirói méltósága mellett még Szerémmegye főispánságát is viselte.
6 Fejér, IX/III, k. 37. l., IX/VI. k: 110-111 l.; Zichy okmtár, III. k. 160. l.*
Egyetlen ismert fia
László, még 1364 előtt halt meg fiutód hátrahagyása nélkül, mire Lajos király Ujlakot és Raholczát 1364-ben Kont Miklós nádornak adományozta.
7 Századok, 1870. évf. 153. l.*
Ki volt Ugron atyja Pózs?
Hogy Csák-nembeli ember és hogy ősi birtokai Vas- és Nógrádmegyében feküdtek, már kimutattuk; kérdés már most, hogy a Csák nemzetség melyik ágához tartozott?
Tudjuk, hogy a Csák nb. Péter fia Domonkos 1268 február 14-ikén a Vaja nb. Lamberttel egyezkedvén, attól a már 1263-ban királyi adományként nyert valkómegyei Ujlak-ot kapja s hogy akkor (1267-ben) Domonkos fivéreiként
Simon comes, Mihály és Beers comes szerepelnek
1 Fejér, IV/III. k. 138. l.; Hazai okmtár, VI. k. 151. l.; Wenzel, VIII. k 181. l.* és hogy e Domonkostól a pozsegamegyei Dobócziak származnak;
2 Lásd róluk a Turul 1896. évf. 188-189. lapjain közzétett dolgozatomat.* tudjuk továbbá, hogy István ifj, király 1267-ben Pózs és Domonkos fivéreknek az abaujvármegyei Enyiczke (nem Encs) birtokot adta.
3 Wenzel, VIII. k. 173. l.* Nagy Iván mindezek alapján a Csák nemzetségről irt tanulmányában
4 Turul, 1885. évf. 121. l.* valószinünek tartja, hogy Ujlaki Ugron atyja Pózs egy személy a fennebb irt és valószinüleg rosszul olvasott Beers urral és bizonyosnak veszi, hogy Pózs Domonkosnak fivére s igy Péternek a fia volt. Igen ám, csakhogy e Beers nem más mint azon Csák nb. Baarch, kinek fiai Ugron, Mihály és Baarch 1281-ben a biharmegyei Selindet kapják,
5 Wenzel, IV. k. 234. 1.* Pózs és Domonkos pedig, Enyiczke birtokosai, kik még 1272-ben is élnek, nem Péternek hanem Tivadarnak a fiai, és Pózs akkor még igen fiatal ember;
6 Wenzel, VIII. k. 383. l.* ha már most még azt is hozzáveszszük, hogy Ugron atyja Pózs, mint fennebb kimutattam, 1240-ben már nem élt, akkor megczáfolhatatlanul be van bizonyitva, hogy e Pózs nem Domonkosnak a fivére.
Hogy a Csák nemzetségnek melyik ágához tartozott, arra, azt hiszem, határozott választ adhatunk. Fennebb láttuk, hogy Pózs kiskoru fiait kenézi birtokperükben Demeter Csanádmegye főispánja személyesen, Ugron kalocsai érsek pedig ügyésze által képviselte; miután kétségkivüli dolog, hogy a kiskoruaknak képviseletét csak azoknak legközelebb rokonai vették kezükbe és a Csák nemzetségnek akkortájt bizony még nagyszámu egyéb tagjai is éltek, világos, hogy Demeter főispán és Ugron érsek, kik mindketten Csák nembeliek, az elhalt Pózsnak legközelebb rokonai voltak és miután fel nem tételezhető, hogy egy érseknek és egy főispánnak, kik már majdnem 25 évvel azelőtt országnagyok voltak, kiskoru unokafivéreik lettek volna, biztosra vehetjük, hogy az elhalt Pózsa kettejüknek a fivére volt, mely körülménynyel nem csak Pózsának, hanem Ugron kalocsai érseknek eddig ismeretlen hozzátartozandóságát megállapitottuk, a mennyiben majd alább meglátjuk, hogy
atyjuk a Csák nb. Lukács volt, kinek fia Demeter országbiró és Csanádmegye főispánja szintén Vasmegyében birtokolt, a mennyiben 1234-ben a vasmegyei Pápócz-on tartózkodik
1 Wenzel, VI. k. 556. l.* és utódai e Pápócz birtokosai, – de arról majd később!
Azon kérdésre, hogy felismerhető-e e Pózs a korában szereplő kimagasló alakok között, azt hiszem, hogy szintén kielégitő választ adhatunk, melylyel egyuttal árpádkori archontologiánkat jóval kibővitjük és helyreigazitjuk.
Véleményem szerinte Pózsára csak 1225-ben akadunk biztosan, midőn Béla ifjabb király hivei és nagyjai között mint Vasmegye főispánja merül fel.
2 Wenzel, XI. k. 185. l.* Azon Pózsa nevü országnagyok (1216-ban a szlavóniai bán; 1221-ben győri főispán; 1222-ben a borsodi főispán, ugyanazon évben a Bór-Kálán nb. országbiró, 1223-ban a bihari főispán) kik előtte szerepelnek, kivétel nélkül II. András emberei, a miért is azokat mellőzzük; Pózsa vasmegyei főispán pedig haláláig Bélának rendithetlen hive. 1227-ben Fejérmegye főispánja és Bélának tárnokmestere, mely utóbbi minőségben egészen 1233 végeig találjuk; de nem szenvedhet kétséget,
3 U. ott, 200. l.* hogy IV. Béla trónralépéseig (1235) is az volt, valamint be van bizonyitva, hogy e tárnokmestersége alatt szörényi bán is volt.
4 Zichy okmtár, I. k. 23. l.; Wenzel, I. k. 196. l., hol mint Béla embere II. András embereivel együtt biráskodik, helytelenül van keltezve; 1223 helyett 1233-ra teendő ez! Tárnokságát bizonyitják: Hazai okmtár, V, k. 16. l., VII. k. 20. l., VIII. k. 26. l.; Knauz, I. k. 271. l.; Wenzel, I. k. 307. l., VI. k. 485., 487., 524. l, XI. k. 214., 215., 235., 237. l.; Fejér, III/II. k. 350. l., VII/IV, k. 82. l. stb.* Béla trónraléptekor megint tárnokmester és a mellett Bácsmegye főispánja,
5 Fejér, IV/I. k. 27. l.* de ez egyuttal a róla szóló utolsó hir. 1236-ban már (a valószinüleg Buzád-Hahót nb.) Mihály, 1238-ban pedig Ratold nb. Domonkos a király tárnokmestere; az utóbbi évben a király Pózsáról már csak mint volt tárnokmesterről szól;
6 Fejér, IV/I. k. 106. l.* miután alig hihetjük, hogy a királynak kegyéből kiesett volna, több mint valószinü, hogy 1235 és 1236 között halt meg.
Birtokviszonyairól a következőket ismerjük
a) V. István tanusitja 1270-ben, hogy a győr megyebeli Igmánd nb. András a Veszprémmegyében fekvő Billege birtokot IV. Béla beleegyezésével (1233 előtt) Pózs tárnokmester és szörényi bántól megvette
1 Zichy okmtár, I. k. 23., 24. ll.* Billegét annak tulajdonosa valamikor Béla ifj. királynak, ez pedig Pózsának adományozta.
b) IV. Béla tanusitja 1245deczember 12-ikén, hogy a kőrösmegyei Bakva (ma a verőczemegyei Spišič-Bukovica) Hontpázmán nb. Vajk fia Márton bán-é volt, kitől Róbert esztergomi érsekre, ettől Dózsa bánra s ettől Vázsony nb. Atyasz bánra szállt át.
2 Fejér, IV/I. k. 386. 1.*
c) 1302-ben arról értesülünk, hogy az ürömi szőlőhegyekben (Pilismegyében) valamikor Pózsa bánnak is volt birtoka.
3 Anjoukori okmtár, I. k. 39. l.* Miután már most tudjuk, hogy e Pózsa 1.
Vas- és
Bácsmegye főispánja, 2
. tárnokmester és
szörényi bán, 3.minden valószinüség szerint
1235 és 1236 között meghalt és hogy Csák nb. Pózsa fia Ugron I.
Vasmegyében ősi birtokkal bir, 2. hogy unokája tanusága szerint ősei IV. Bélától a
bácsmegyei Kulpint kapták, 3. hogy
atyja Pózsa 1240-ben már nem élt, 4. maga Ugron pedig szintén tárnokmester és szörényi bán és 5. végre IV. Bélának eltántorithatlan hive volt, a mit Dózsa tárnokmester-ről szintén tudunk: azt hiszem, helyes uton járunk,
ha IV. Bélának Pózsa nevü tárnokmesterében Csák nb. Ugron atyjára Pózsára s igy egyuttal Demeter országbiró és Ugron kalocsai érsek fivérére ismerünk.
* * *
Csák nb. Lukácsnak, kiről csak a nevet ismerjük, Pózsán és Ugron-on kivül, a ki 1241-ben mint kalocsai érsek a tatárok ellen elesett, még Demeter nevü fia volt, kit I. Károly király öreg Demeternek nevez.
4 Fejér, VIII/III. k. 586. l.* Midőn e
Demeter 1217-ben felmerül, már is kir. tárnokmester és a királynak jeruzsálemi utjában kisérője.
5 Fejér, III/I. k. 236. l.* Tálnokmesteri hivatalát félbeszakitás nélkül 1230-ig megtartja s a mellett 1219-től 1222-ig Vasmegye, 1225-től 1229-ig Pozsonymegye főispánja; 1232-től 1234-ig országbiró és a mellett 1232óta Bácsmegye főispánja; 1237-től 1241-ig Csanádmegye főispánja; 1243-tól 1245 április 26-ikáig országbiró és mosonyi főispán; ez után elvész a nyoma.
1221-ben megveszi a Fejérmegyében fekvő Boglárt.
1 Hazai okmtár, VIII. k. 19. l.* 1228-ban volt neki és Ambrus fia Fábiánnak a pannonhalmi apátsággal hosszadalmas viszálykodása, melyben Ugron kalocsai érsek annyiban véve részrehajló volt, a mennyiben a kiközösitett Fábiánt pártfogása alá fogadta, minek következtében a pápa 1235november 17-ikén az érsek ellen lépéseket tesz;
2 Monum. episc. Vesprim. I. k. 102. l.* most, midőn tudjuk, hogy Ugron érsek Demeternek a fivére volt, meg is értjük a részrehajlandóságát; 1244-ben még folyik e pör. Demeter egyáltalában garázdálkodó és nyugtalan ember lehetett, mert IV. Béla egyszer azt mondja róla, hogy a veszprémi káptalannak Zalamegyében lévő merenyei birtokát megtámadta.
Halálozási évét nem tudjuk. Gyermekei közül biztossággal egy leány és két fiu: Csák és Ugod ismeretes.
Névleg ismeretlen
leánya a Győr nb. Csépán nádor († 1209) fia Csépánhoz ment férjhez. 1232-ben már nem él a veje s akkor kötelezik magukat ennek rokonai, Győr nb. István és Botho, hogy azon 600 márkáért, melyet Demeter Csépán számára előlegezett, mosonymegyei csunyi birtokukat Demeternek engedik át.
3 Wenzel, VI. k. 509. l. A csunyi birtokot még IV. László utolsó éveiben e Demeter fiai tulajdonában találjuk; v. ö. Wenzel, XII. k. 494. l. (kelet nélkül Czegléden kiállitva.)*
Csák és Ugod 1264-ben merül fel egyidejüleg.
Csák akkor már bán és márczius 25-ikén mosonyi főispán, de bánsága ismeretlen. Mária királyné ugyanakkor bizonyos birtokügyben birájának kiküldi, mindkét fivér pedig a sopronmegyei Helgolt birtokosa.
4 Wenzel, VIII. 8. III.. I.; Zichy okmtár I. k. 17. l. (kelet nélkül, de 1264-re helyezendő.)* Csák mint «bán» 1269-ben Nyitramegye főispánja;
5 Wenzel, III. k. 200. l., VIII, k. 128. l. (tévesen 1265), 226. l.* mindkét fivér IV. Béla alatt még mint sármelléki birtokos emlittetik.
6 Hazai okmtár, VII, k. 135 l.;. kelet nélkül, de még IV. Béla idejére teendő.*
IV. Béla halála után Csák bánt V. István szolgálatában találjuk, ki neki 1270-ben – Csák akkor Bakonymegye örökös főispánja – a Veszprémmegyében fekvő Lövöld (Lőd), Rendek, Esztergár és Fenyőfő birtokokat adományozta.
1 Wenzel, VIII. k. 300.*
1270 után elvész a nyoma. Halála évét nem ismerjük. Özvegye 1309-ben még él.
2 Fejér, VIII/I. k. 364. l.*
Ugod, kiről a fennebbieken kivül mást nem tudunk,
Demeter nevü fiut hagyott maga után. Nagy Iván a Turul 1885. évi 56. lapján mondja, hogy Ugodnak még egy István nevü fia is volt, kinek özvegye Márta, a Buken nemzetségbeli Péter leánya, fiával Balázszsal 1277-ben a pécsi káptalan előtt megosztozott. Balázsnak az ága kihalt. Ebből igaz, hogy Zichy okmtár, I. k. 38. 1. szerint Ugud fia István özvegyéről és fia Balázsról van szó, hogy Balázsnak a baranyamegyei
Németi-ben voltak földjei és hogy e megyében még a Bökény nemzetségnek egyéb tagjait is ismerjük; az pedig, hogy ez Ugud a Csák nb. Ugoddal azonos volna, sehogy sem áll, a miért is, mert e hibát magam is átvettem valamikor, a tényállást valódi értékére akarom redukálni.
IV. Béla előadja 1266-ban, hogy néhai Farkas († 1241) fiai Dénes és Miklós tőle a baranyamegyei Kovászt várához tartozó misleni (valószinüleg meszlényi) földet kérik és hogy István fiai
Németi Balázs és Ugod (Ugudinus) a nélkül, hogy emlitették volna, hogy a misleni földek Farkas fiainak birtokai között feküsznek, azokat szintén tőle kérték vala; ezért már most visszaadja e birtokot Farkas fiainak.
3 Fejér, IV/III. k. 321.* Ugod fia, István, kinek özvegye 1277-ben szerepel, tehát a baranyamegyei Németi ura s valószinüleg a Németi nemzetség sarja. Csák nb. Ugod fia Demeter pedig 1281-ben Bakonymegye főispánja, kinek László király ugyanazon évben a Csák bán számára 1270-ben kiállitott adománylevelet megerősiti;
4 Wenzel, IX. k. 295. 1.* miből következtethető, hogy Csák bán és Ugod 1281-ben már nem élt. Midőn László utolsó éveiben Győr nb. Óvári Konrád arról panaszkodik, hogy Csák bán és Ugod mester a mosonymegyei Csuny, Hof és Mannersdorf birtokait már régóta elfoglalva tartotta, kiemeli, hogy azok jelenleg is (Ugod-fia) Demeter bán kezén vannak.
1 Wenzel, XII. k. 494. l.* Ennek a Demeternek bánsága szintén ismeretlen, de hogy «bán» volt, bizonyitja a fennebbin kivül még számos más okmány is.
Három gyermeke volt: Kunigund (=Kinga), Móricz és Csák. Kunigund vagy
Kinga a Ratold nb. Balduin fia Gyulához ment férjhez, mely házassági összeköttetés arra engedhet következtetni, hogy e Gyula azon bakonymegyei fő- vagy alispánnal azonos, ki 1278 január 31-ikén Szalók nb. Hém kir. vadászmesternek (a döbrentei Himfiek ősének) a zalamegyei nevegyi birtokot statuálja.
2 Hazai oklevéltár, 80. l.*
1317 márczius 18-ikán előadja Csák nb. Ugod fia Demeter bán leánya Kyngus, Ratold nb. Baldin fia Gyula özvegye, hogy az atyai örökség révén reászállt veszprémmegyebeli tornai birtokát a zalamegyebeli Tomaji család tagjainak eladja. Kinga házasságából két fiu származott: Gyula, ki 1317-ben már nem élt és Demeter, kivel már 1300 augusztus 29-ikén találkozunk.
3 Anjoukori okmtár, I. k. 417. l. Fejér, IX/VII. k. 728.*
Néhai Demeter bán fiai
Móricz és
Csák mesterek 1291-ben előadják, hogy Hermann nb. Bajka fia Egyed már atyjuktól a zalamegyebeli Mizsér nevü birtokot kapta; de mert ez azon időben, midőn nagyatyáik (avi nostri): Péter püspök, Miklós nádor és Henrik bán a pécsi várt ostromolták, Demeter bán zászlaja alatt hősies halálban kimult és fia Egyed nekik szintén már számos szolgálatot tett, inditva érzik magukat, ifjabb Egyed számára a Mizsérről szóló adományozást megujitani. Miután az emlitett pécsi ostromlás 1284-re esik,
4 Pauler, id. h. I. k. 723. l.* tudjuk ez okiratból, hogy Demeter bán 1284-ben még élt; de hogy a Héder nb. Güssingi Péter vészprémi püspök és fivérei csak nem lehettek Demeter bán fiainak a nagyatyái, világos; e genealógiai adatból csak azt szabad kibetüznünk, hogy a nevezett Güssingiek Móricz és Csáknak anyai réven rokonai voltak és hogy «avi» helyett valószinüleg «avunculi»-nak kellene állnia.
5 Hazai okmtár, VIII. k. 310.*
1309 január első felében arról értesülünk, hogy néhai Csák nb. Demeter bán fia Móricz, domonkosrendi szerzetes a Vasmegyében fekvő pápóczi birtokát Csák bán özvegye és saját felesége: Aba nb. Amadé nádor leánya, margitszigeti apáczák hozományi követeléseiknek kielégitéseül, e két nőnek engedi át.
1 Fejér, VIII/I. k. 364. l., VIII/II. k. 444. l.* Pápóczot már 1234-ben öregebb Demeter országbiró tulajdonában találjuk, ki akkor ott tartózkodik és egyik itéletlevelét ott kiállitja.
2 Wenzel, VI. k. 556. 1.*
Midőn Móricz nősült és a lakodalmára szükséges költségeket Jeklin és Kneplin sopronmegyei birtokosoktól kölcsönvette, sopronmegyebeli Balf (=Wolfs) birtokát nevezetteknek zálogul adta, a mibe fivére Csák beleegyezett. Idővel azonban kénytelenek voltak, egyéb adósságaikat törleszteni, úgy hogy nem csak a balfi birtokot nem tudták visszaváltani, hanem a zálogos tulajdonosoktól még ujabb kölcsönt felvettek. Igy huzódott az ügy mindaddig, mig Csák meg nem halt és Móricz a domonkosrendbe be nem lépett. 1309 márczius 27-ikén, midőn Csák már nem élt és Móricz már szerzetes volt, kijelenti az utóbbi, hogy az elzálogositott birtokot hitelezőinek örökbevallja.
3 Hazai okmtár, III. k. 58.*
1331-ben tanusitja a győri káptalan, hogy Csák nb. Móricz, a domonkosrendi győri konvent tagja, a Zalamegyében fekvő Komár és Galambok nevü birtokait, melyeket szülői még IV. László királytól kaptak, rokonának (proximo et cognato suo): Peck nb. István fia Miklósnak adományozza.
4 Fejér, VIII/III. k. 549. 1.* Peck nemzetséget nem ismerünk és ez kétségkivül Fejérnek egyik ferditése; de mivel Fejér azt mondja, hogy az illető oklevél a Bánfi család levéltárából való és Zalamegyében 1331-ben a Buzád-Hahót nb. István fia Miklós, az alsólendvai Bánfi család egyenes őse, élt, feltehetjük, hogy itt e Miklóssal van dolgunk. A Pécz nemzetségben nem ismerünk akkor ilynevü tagot. – 1332-ben Móricz családjának birtokviszonyairól még mást is hallunk. Károly király odaadja t. i. akkor a Demeter bán magvaszakadtán – Demeter fia Csák nem hagyott fiörököst, Móricz pedig szerzetes – a koronára szállt veszprémmegyei Ugod várát és Noszlop nevü helységet hivének a cseh Čeněk nevü testőrtisztjének és kiemeli ez alkalommal, I. hogy Lukács fia öregebb Demeter, Demeter bán nagyatyja (az ismert országbiró) Noszlopon már II. Andrástól kapott birtokot és hogy 2. akkor, midőn Károly Čeněk számára az ugodi vár és a noszlopi földekről szóló adománylevelét kibocsátotta, arról értesült, hogy
Csák nb. Ádám fia Pál fia Péter azzal állt elő, hogy ő Demeter bán és fiainak legközelebb nemzetségbeli rokona s hogy ennek alapján e birtokok őt illetik meg; hogy ez állitásnak nagyobb nyomatékot adjon, sietett is annak idején e birtokokat Güssingi János nádornak, kinek bizonyos összeggel tartozott, örökbevallani; természetes, hogy a birtokok Čeněk kezében maradtak.
1 Fejér, VIII/III. k. 579–584. l.* Hogy mily rokonság létezett Demeter bán fiai és Ádám unokája Péter között, nem tudjuk; de tekintettel arra, hogy magát Demeter bán fiai legközelebb nembeli rokonának állitotta, igaza lehet Nagy Ivánnak, ha azt véli, hogy
Ádám öregebb Demeternek a harmadik fia, Csák bánnak és Ugodnak a fivére.
A fejérmegyei Boglárt, melyről tudjuk, hogy öregebb Demeter azt már 1221-ben megvette, Móricz már 1332 előtt eladta a Szalók nb. Hém fiainak, valamint azt is tudjuk, hogy Tördemiczi, Fehér Pál a Veszprémmegyében fekvő Debrente birtokot még Demeter bán fiaitól Móricz és Csáktól szerezte.
2 Csánki, Hunyadiak kora, III. k. 274. 1.,Fejér, VIII/V. k. 209. 231. ll.* Móricz 1336 márczius 20-ikán halt meg.
A Csák-nemzetség Lukács-ágának az eddigiek alapján a következő nemzedékrendi táblája van:
Csák nb. Lukács; Pózsa 1225 † 1240 előtt tárnokmester, szörényi bán, Bács-, Baranya-, Fejér- és Vasmegye főispánja; Ugron 1216 † 1241 kalocsai érsek, királyi kanczellár; Demeter 1217–1245 tálnokmester, országbiró, Vas-, Bács-, Csanád-, Pozsony- és Mosonmegye főispánja; Ugron 1240 † 1311 bán, országbiró, tárnokmester, lovászmester, szerémi és pozsegai főispán Neje: 1317; Fiak 1240; Csák 1264–1270 bán, Bakony- és Mosonm. főisánja Neje: 1309 apácza; Ugod 1264; Leány férje: Győr nb. Csépán † 1232 előtt; ? Ádám; Pál; Péter 1332; Demeter 1281–1284 bán, Bakonymegye főispánja; Miklós † 1359 macsói bán és országbiró, Baranya- és Szerémm. főispánja; László † m. n. 1364 előtt; Móricz 1291 † 1336 márcz. 20. neje: Aba nb. Amadé nádor leánya Katalin 1309-ben apácza; Csák 1291; 1309 előtt; Kunigund 1317 férje: Ratold nb. Gyula † 1317 előtt![images/1899-00xw127.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw127.jpg)
c) A Csák nemzetség a Margit-legendában.
A a «Monumenta romana episcopatus Vesprimiensis» I. kötete az Árpádházi Margit († 1271) szenttéavattatása ügyében 1276-ban felvett tanuvallomásokról szóló jegyzőkönyvet közli, melynek azonban csak későbbi időből származó másolata maradt hátra, a mi annál inkább sajnálandó, a mennyiben a másolat az eredeti példányban már kétségen kivül elferditett magyar tulajdonneveket többnyire a felnemismerhetőségig ferditette. Mindamellett mégis megbecsülhetetlen adalékot szolgáltat az árpádkori genealogiához és szabad remélnünk, hogy az okirati anyag szaporitásával még sikerülni fog a latinizálás és olaszositás által ferditett tulajdonneveket meghatározni.
A Csák nemzetségre vonatkozólag a nevezett jegyzőkönyvben a következő adatokat találjuk:
1. augusztus 6-ikán kihallgatják Máté erdélyi herczeg (dux) anyját,
Margitot. Előadja, hogy 51 éves, 22 év óta özvegy, 13 év óta apácza a margitszigeti zárdában; magasabb műveltséggel nem bir. Vallomásából kitünik, hogy Taacs nb. Máté úrnak egyik szolgája urának nyolczéves leányát, ki kar- és térdzsugorodásban szenvedett, Margit sirjához hordta. A beteg leány nevét nem ismeri; atyja Máté pedig az ő rokonságából való, tehát őt és leányát jól ismeri; gyógyulása már most az ötödik évbe jár. Ha maga (t. i. Margit) nem jól érzi magát vagy
fiainak valamely kellemetlenségük van, ő is fordul Margit sirjához; szeptember 5-ikén pedig mondja egyik tanu, hogy e Margit Máté bánnak az anyja.
Margit házassági viszonyait jól ismerjük. Férje, Csák nb. Máté már 1233-ban Béla ifj. király hive. 1235-ben Temesmegye főispánja és tálnokmester, mely utóbbi állásban 1241-ikig marad; mellette 1240 óta Nyitramegye főispánja is. 1242-től 1246-ig tárnokmester, a mellett 1242-ben nyitrai és soproni –, 1243-tól 1245-ig pozsonyi főispán. Hogy 1263 november 25-én még tárnokmester és pozsonyi főispán lett volna, a mint ezt Fejér, IV/III. k. 132. l. állitja, nem áll, mert az illető okirat keltezése 1243-ra esik. Meghalt 1255-ben. Ebből tehát következik, hogy azon Máté, ki a 70-es években mint vajda fellép és 1283-ban mint nádor meghal, vele nem azonos!
Margit és Máté fiai: Máté és Péter. Igaz ugyan, hogy a Blagaj-okmánytár 32. és 34. ll. szerint 1278 november 6-ikán Máté nádor és István Pozsonymegye főispánja «filii magistri Mathei»-ként szerepelnek, miből egyik kimagasló kutatónk határozottsággal kiolvassa, hogy Máténak még egy István nevü fia is volt. De ha szemügyre veszszük, hogy Máté nádor 1283. évi végrendeletében csak egyetlen fivérét (Pétert) emliti (igaz, hogy István akkor talán már nem is élt), hogy IV. László, midőn Csák nb. Péter életrajzát és érdemeit ecseteli, mindig csak egyetlen egy fivéréről, Mátéról szól és hogy István pozsonymegyei főispánnak birtokviszonyai csak Hont- és Barsmegyére vonatkoznak, kétségkivülinek kell vennünk, hogy ez István nem Máté nádornak a fivére s hogy a Blagaj-okmánytár fennidézett darabjának az a magyarázata, hogy az illető oklevél irnoka csak azt hallotta s tudta, miszerint Máté nádornak az atyja Máté és István pozsonyi főispán szintén egy Máténak a fia, – hogy tehát, a nélkül hogy a leszármazási viszonyokat közelebbről megvizsgálta volna, a
két Mátét egy személynek véve, a nádort és a főispánt fivéreknek nézte.
1 V. ö. az esztergomvidéki régészeti és történelmi társulat III. évkönyvének 83-85. lapjaival, hol István főispánnak családi hovatartozandósága tárgyalva van.*
Margit fia Máté, kit a jegyzőkönyv egyszer erdélyi herczegnek, máskor bánnak nevez, 1270 június 13-tól 1272 augusztus 3-ig erdélyi vajda, 1272 november 27-től 1273 április 21-ig Szlavónia
bánja, 1274 szeptember 30-tól 1275 július 27-ig és 1276 augusztus 9-ikén ujra erdélyi vajda. Meghalt mint nádor 1283-ban. Figyelemre méltó, hogy a jegyzőkönyv az erdélyi vajdát «dux» kifejezéssel forditja, mert e körülmény egy másik országnagy meghatározására nézve jelentőséggel bir.
Margit tehát 1225-ben született, 1263-ban lett apácza és 1276-ban még él.
2. Olympias fejedelemasszony előadja, hogy – mint már részben fennebb is olvastuk –
Mastaacs nb. Máté urnak a leánya, ki kar- és térdzsugorodásban szenvedett, Margit sirjánál meggyógyult; szerinte a leány nyolczéves, Margit apácza (Máté bánnak az anyja) pedig Máténak rokona volt. Felicián szerzetes azt vallja, hogy bizonyos Caach nb. Máté nemes ember a kar- és térdzsugorodásban szenvedő leányát elhozta; midőn meggyógyult, kérte őt többiek között
Caach nb. Máté úrnak az özvegye, hogy a leányt az apáczákhoz vezesse. A leány atyja a gyógyulás után azonnal visszatért erdélyi birtokába (ad partes suas ultra silvas) és csak később találkozott vele még többször.
Ezekből már most minden kétséget kizáró módon kiviláglik, hogy a «Mastaacs» és «Caach» a Csák ferditése és hogy 1276-ban Máté bánon kivül még egy más Csák nb. Máté is élt. De ki volt az?
A Hazai okmánytár V. k. 40. l. közöl egy okiratot, melynek erejével István ifjabb király egy meg nem nevezett év húsvét előtti szombatján Pásztón megengedi, hogy Csák nb. Miklós fia Máté comesnek Bonczhida nevü birtokában bárki letelepedhet. Miután Bonczhidát csak Erdélyben ismerjük, a tanu pedig azt vallja, hogy Máté leányának gyógyulása után az erdélyi részekbe utazott és István király oklevele okvetlenül az 1260-as években ki lett állitva, biztosra vehetjük, hogy a jegyzőkönyv Mátéja Miklós fiával azonos, a mi természetesen ki nem zárja, hogy e Máté erdélyi birtokán kivül még Magyarország északnyugati részeiben is birtokolt, mi annál is valószinübb, a mennyiben V. István oklevele, a Csák nb. Kisfaludy család niczki levéltárában őriztetik; e Máté tehát mindezek szerint a Csák nemzetség sopronmegyei ágának közel rokona. Leánya, ki 1276-ban még élt, a jegyzőkönyv adatai szerint tehát 1263 körül született.
Fiutódait is ismerjük.
A székesfejérvári káptalan tanusitja 1336 márczius 17-ikén, hogy Csák nb. Máté fia Miklós comes, fiai Máté és László beleegyezésével, vejének: Málasi Miklós fia Demeternek Fejérmegyében lévő Kendertó és Szabadgömnye nevü birtokainak felét örökbevallja; 1381 deczember 3-ikán pedig találjuk, hogy e Málasi Demeter özvegye Katalin Kendertó, Csaplár, Czelöm és Bodajk-on lévő birtokát vejének adja. Minthogy az erre vonatkozó oklevelek ugyancsak a Kisfaludyak levéltárában vannak, Czelöm, Kendertó és Bodajk pedig szintén e család birtokai sorában szerepelnek, világos, hogy itt csak a fennebbi Mátéról van szó. Megkapjuk tehát a következő stemmát:
Csák nb. Miklós.; Máté 1265-1276.; Miklós 1336.; Leány szül. 1263 körül, él még 1276-ban; Máté 1336; László 1336; Katalin 1336-1381 férje: Málasi Demeter 1336 † 1381 előtt![images/1899-00xw128.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw128.jpg)
3. Caac nb. Gurich úr vallja, hogy rokonától Máté bán anyja Margittól hallotta Árpádházi Margit tetteit, hogy maga is már életveszélyes bajban szenvedett. Vallomásának folytatása és vége hiányzik.
«Caac» szintén a Csák ferditése; Gurich pedig nem más, mint Györk = Gyurka ferditése. A tanu személyét ismerjük. Csák nb. György (Gu[r]g) fia Csák, Sopronmegye főispánjának egy György nevü fia volt, kit 1237-ben emlitnek; ennek fia György 1278-ban fordul elő. Utoljára szerepel 1292-ben, midőn a Nána-Beszter nb. Berki Tamással bizonyos vérdij dolgában egyezkedik. Fia Pál 1330-ban Fejérmegyében fekvő verebi birtokát az ugyanazon megyebeli Sóskúttal cseréli fel. Leánya Erzsébet pedig, ki a királyné udvari hölgye volt, a királyi pár közvetitésével Di(t)bert fia Jakab pozsonyi városbiróhoz ment férjhez, kinek nejeként 1335 és 1339-ben szerepel.1 Anjoukori okmtár, III. k. 533. l., Fejér, VIII/IV. k. 50. l.* Miután a tanu 1276-ban, úgy látszik, már korosabb ember volt, helyes uton járunk, ha benne Csák főispán fiára ismerünk, ki 1237-ben még fiatal ember volt.
Dr. WERTNER MÓR.
A CZIRÁKYAK A XIII-XV. SZÁZADBAN.
I.
Sopron vármegye egy előkelő családja multjának ismertetéséhez hozzájárulni szándékozván, rövid foglalatban közlöm itt azt, a mit e család történetére s tagjainak szereplésére nézve egybegyüjtöttem. Nem irhatok ugyan kimeritő ismertetést, mert az sokkal behatóbb forráskutatást igényelne; de azt hiszem, hogy egyrészt rövid közleményem elégséges a leszármazás előtüntetésére, másrészt pedig talán nyujthatok jelen vázlatommal oly adalékot, mely a család történetének megirásához másnak egy más vagy tekintetben hasznos anyagul szolgálhat.
Adataimat főleg a «Sopron vármegye oklevéltára» czimü kiadványból meritvén, rövidség okáért közleményem szövegében egyszerüen a mű kötetét s az oklevél folyószámát fogom idézni; a hol azonban más forrást használok, ott erre külön hivatkozni el nem mulasztom. A család multjáról szóló vázlatos közlésem időrendben mutatja be az adatokat, s mert ezek gyakran több ágnak tagjaira vonatkoznak, ismétlések kikerülése végett nem tartottam czélszerünek az ágonkinti tárgyalást, annyival is inkább, mivel dolgozatom végéhez könnyebb áttekintés czéljából két táblát csatolok, melyek elsején mint a tulajdonképi leszármazási családfán az adataim segitségével időrendben megszakitás nélkül kimutatom hét nemzedékét a Cziráky családnak, mely forrásunk tanusága szerint «de genere Vezekén» származik; a II. táblán pedig szinte könnyebb átpillantás végett csoportositottam azon tagokat, kikre nézve a rokonsági fokozatot sem egymás közt, sem az első táblán állókkal szemben meghatározni nem tudtam; egyuttal mindebből arról is meggyőződünk, hogy az I. tábla első nemzedékének a II. táblán álló öt kortársa közül egyik a fiában, egyik pedig unokájában szakadt magban, a többi háromnak közvetlen utódait (öt férfi tagot) azonban megemlitik ugyan az oklevelek, de föltünőnek tartom, hogy ezek származékáról már semmit se olvasunk.
Ha vázlatos munkámba óvatosságom ellenére talán a forrásszöveg helytelen értelmezése vagy más ok miatt valamely tévedés csuszott be, úgy az ügy érdekében kérem a helyreigazitást.
A család első ismert ősei I. Blandriz s ennek testvére I. Pál, kik 1247-ben (I. 12.) a csornai konvent előtt Herbort, Bertalan és mások közbenjárására valamely fenforgó perben Farkast készpénzben kielégitik.
A második nemzedéket képezik a most emlitett I. Blandriz vagy Brondelez fia, I. István, s I. Pál fiai: Zah és II. Pál, mindnyájan de genere Vezekén, kik az ugyanazon nemzetségből eredt Sykusd fiának, Salamonnak özvegyét, Chama asszonyt, Ilmár leányát hitbéri és hozományi követelésére nézve 1264. évben, a maguk és nemzetségük nevében megjelent Vezekéni nemesek Ugrin, Dénes és Ivánka egyetértésével kielégitették. (I. 18.) Sykusd fiát, Salamont, azután Ugrin, Dénes és Ivánkát a II. táblán mutatom ki; s különösen megjegyzem, hogy azon fölmerülő kérdésre, vajjon a most érintett Salamon s a Fejérnél
1 Cod. dipl. V/III. k. 39.* 1260. évben előforduló Absolon de Zirák egy és ugyanazon személynek felel-e meg, bár sejtem, hogy úgy van a dolog, határozott feleletet mégse adhatok, mert az oklevél teljes szövege nem áll rendelkezésemre. A fennemlitett Vezekéni Dénes mester, kinek atyját Bertalant az 1277-ben kelt oklevél
2 Fejér, VLI/II. k, 58. l.* is megnevezi, mint a családnak egyik kiváló tagja, a cseh király elleni hadjáratban a Morva körül a magyar király személyének hősies megvédése által saját vérének kiontásával nagy érdemeket szerezvén, IV. Béla 1265-ben (I. 20.) neki a Rába melletti királyi erdőörök Székas nevü birtokából öt teleknyi földet Szemere mellett Sopron vármegyében, az ő birtokának szomszédságában adományozott; miután pedig az érintett Salamon magban szakadt, az I. tábla élén kitüntetett I. Pál fia, II. Pál, s Zah fia, II. Brondez vagy Blandriz, úgyszinte I. Blandriz fia, I. István s ennek testvérei, I. Endre vagy András, Gervasius és Konrád, azután a II. táblán fölsorolt Artun fiai, Ugrin, Teodor és Márk, s Tiborcz
fia, Ivánka, valamint Jakab fia, II. András, mint a Vezekén nemzetség tagjai, néhai Salamonnak Székas és Czirák közt fekvő szerzett birtokát Vezekéni Bertalan fiának, Dénesnek 1265-ben (I. 21.) barátságosan átengedték. Dénes ellen azonban 1272-ben (I. 24.) a székasi erdőőrök Moys nádor és soproni főispán előtt panaszt emeltek, hogy a cziráki birtokához az ő földjükből foglalt; de a kiküldött várjobbágyok jelentése szerint a panasz alaptalannak bizonyult, a mit Máté nádor az 1279-ben kelt oklevél (I. 32.) tanuságaként is elismer, a midőn Dénes birtokára nézve Moys nádornak vegzését megerősité. Ezt az itéletet átirja és megerősoti László főispán is 1283-ban (I. 35.) a Székas és Czirák közt fekvő birtok ügyében.
Dénesnek sopron-vármegyei Kér birtokáról szinte több oklevél emlékezik. Iacute;gy 1277-ben (I. 29. és 30.) az országbiró a Kér nevü birtokot Us fia, Miklós s Uysa fiai ellenében neki itéli; 1278-ban pedig
1 Fejér, Cod. Dipl. VII/II. k. 70. l.* Isov és társai az ő ősi Kér birtokukat, melyet családjuk állitólag sz. István ideje óta birt, Dénesnek eladják; 1279-ben végre Máté nádor részéről
2 Fejér, id. m. VII/II. k. 76. l.* egy Kér nevü részbirtok szinte neki itéltetett. Dénes azután az Osli családbeliekkel Csák bán fiaitól Hidegség és Homok birtokokat 1281. évben
3 Fejér, id. m. VII/II. k. 89. l.* zálogba veszi; s hogy ott csakugyan birtokos volt, azt egy későbbi, 1358-iki oklevélből (I. 210.) is tudjuk. Peresznye, a mai Czinfalu egy részét a többi rokonaitól egy 1291. évi oklevél (I. 44.) szerint szinte zálogban birta. A Széleskuti birtokosok családjából származott feleségétől, Flórától, kinek leánynegyedére nézve 1332. évben
4 Fejér, id. m. VIII/III. k. 605. l.* az érdekelt felek közt egyezség jött létre, született leánya Margit Poghi Károlynak volt neje. Itt tán nem fölösleges megjegyezni, hogy Széleskut birtokosának családja magbanszakadván, a vele vérrokonságban álló sopron-vármegyei Frankóiak (máskép Sárodiak) és a vas-vármegyei sári nemesek, a Gősfalviak tartottak igényt a széleskuti birtokra, kiktől azt 1332-ben
5 Fejér, id. m. VIII/III. k. 607. l.* a Nagymartoni család szerezte meg; a mi pedig Dénes leánya, Margit férjét, Poghi Károlyt illeti, az nézetem szerint vasmegyei birtokos volt, s nevét kiejtés szerint ma Pogy vagy Poty-nak kellene irni, a mit azzal vélek bizonyitani, hogy egy 1359. évi oklevélből (I. 213.) csakugyan a vas-vármegyei Pogh, máskép Mindszent nevü helységet ismerjük, s hogy a régi Pogh nevét ott manapság a Poty major tartja fönn. De Dénesnek egy másik leánya is volt, a kit Erzsébetnek hivtak: a mi kitünik az 1345-ben kelt oklevélből (I. 147.), melynek értelmében, miután az oklevél végén álló jegyzet szerint Vezekéni Konrád fiai (az I. Blandriz-ágból) a Dénes leányait 1342-ben hitbéri és hozományi követelésükre nézve kielégitették, a magbanszakadt Vezekéni Dénes birtokainak fölosztására uj határnap tüzetett ki.
Fentebb már érintettük, hogy Vezekéni Salamon magbanszakadt; a minek következtében 1291-ben (I. 41.) az ő Czirák és Veszkény nevü birtokaira nézve a Vezekéni nemzetség tagjai s pedig az I. táblán álló: I. Borondrez (= Blandriz) fiai Konrád, I. Endre és Gerváz, s I. Pál fiai: II. Pál, Kozma, I. Sándor és I. Miklós, másrészt Zaah fia, II. Borondrez között barátságos osztály jött létre; ugyanezen évben (I. 44.) Peresznye, Család és Czirák nevü birtokaikat az előbb nevezett veszkényi nemesek magok közt fölosztották; a reá következő évben (1292. I. 46.) pedig Veszkényi Borondrez II. az ő Czirák nevü részbirtokát I. Endre, Gerváz és Konrád testvéreknek, veszkényi nemeseknek eladta. Vezekéni Konrád 1302-ben (I. 50.) egy tárgyalásnál mint meghatalmazott szerepel.
A II. táblán álló Bertalannak második fiáról, Domokosról csak egy 1310 körül kelt oklevélből értesülünk, a midőn az a győri káptalan előtt Veszkény birtokában egy erdőrészt Tordas mellett Csornai Lőrincznek zálogba ad olykép, hogy azt ő és fiai vagy rokonai visszaválthassák. Gyermekeit nem ismerjük. (I. 58.)
A családfa harmadik nemzedékének egyik jeles tagja volt az I. Blandriz ágán lévő Konrád fia, II. István, a kinek a király és haza iránti kiváló nagy érdemeit I. Károly 1323-ban azzal jutalmazá, hogy neki, valamint I. Tamás és I. János nevü testvéreinek Szil (ma Ruszt) birtokot adományozá (I. 77.); mind a három testvér mint peresznyei birtokos «de Peresznye» (I. 91.) 1327-ben egy vizsgálattal tanukként
fordulnak elő. Egyébiránt ez a II. István 1326 vagy 1327-ben kelt oklevél szövege szerint
1 Fejér, VIII. k. 3., 182. ll.* nemcsak a mai Czinfalu, hanem Nagyhőflán határában is birtokos volt; a mennyiben akkor a Temfeul nevü önálló birtok – mely ma Kis-Marton határában foglaltatik – az emlitett két község irányában II. István ottani két birtokával határos volt; de ő róla emlékezik egy 1341-iki oklevél,
2 Fejér, VIII. k. 4., 481. ll.* úgy az ausztriai szentkereszti apátság levéltárában található 1343-iki adat, midőn ez utóbbi szerint ő mint «Graf Stefan von Siegendorf, (Czinfalu) Burggraf auf Forchenstein» a Nagymartoni családnak fraknói várában a várnagyi tisztséget viselte. Gimai János 1344-ben
3 Hazai okmtár, I. 187. l.* Konrád fiainak, tehát II. Istvánnak és testvéreinek a Fertő mellett fekvő Egyházas-Urkont elzálogositja. Az alnádor által 1344-ben (I. 143.) tartott megyegyülésen az alispán és szolgabirák bizonyitják, hogy Székas nevü birtok Konrád fiának, II. Istvánnak (magister) jogos tulajdona, s hogy azt az előde Nagy Dénes is birta. Ugyancsak II. István és testvérei, s I. Pál ágán leszármazó Kozma fiai, II. János és III. István, úgy I. Sándor fiai, III. András, III. János, I. Benedek és II. Miklós, azután I. Miklós fiai, Péter, «dictus Euz», III. Pál és III. Miklós, «nobiles de generatione Vezekén», a győri káptalan előtt a magbanszakadt Veszkényi Dénes birtokainak megosztására 1345-ben (I. 147.) mint fentebb már érintém, uj határnapot tüznek ki. A reá következő évben, 1346-ban (I. 151.) Gyorói Demeter Gyoró nevü birtokának felét s egy Köblös nevü földet Ligvándon, a Vezekén nemzetségbeli II. Istvánnak, fraknói várnagynak, I. Tamásnak és I. Jánosnak zálogba adja.
A most nevezett II. István halála idejét nem lehet ugyan pontosan meghatározni, de hogy 1357-ben már nem élt, azt egy akkori oklevélből (I. 199.) tudjuk, melyben már fiával, IV. Istvánnal találkozunk, kire nézve azt olvassuk, hogy Osli Péter Nagyhőflánban egy jobbágytelkest a falu nyugoti végén megtelepitvén, magát kötelezte, hogy azt Peresznyei Konrád fiának, II. Istvánnak fia IV. István ellenében megoltalmazza. Ezen IV. István s a Fejérnél 1366. évben
1 IX/7. k. 554.l.* emlitett Stephanus de Peresznye egy s ugyanazon személy. Ez időtájban I. Sándor fia, II. Miklós is életben volt, mert egy 1360 keltü oklevél (I. 240.) tanusitja, hogy ezt a Cziráki Miklóst hatóságilag megintették, miszerint tartozását Gyorói Benedeknek fizesse meg.
A győri káptalan 1366-ban (I. 248.) bizonyitja, hogy a Vezekén nemzetség tagjai: IV. István s I. Pál ágán I. Sándor fiai, II. Miklós, III. János, úgy I. Miklós fiai, Péter és III. Pál, továbbá Kozma fiának, II. Jánosnak fia, I. Mihály, Czirák, Berekalja, Család, Peresznye, Veszkény s egy Csér és Szemere közt fekvő földterület, azután Bosórág nevü aradvármegyei birtokok iránt osztályos egyezséget kötöttek. IV. István (de Peresznye) és Gyorói István közt folyó perben 1368-ban (I. 261.) László nádor halasztást enged, s noha a per tárgya nincs megnevezve, mégis gyanitani lehet, hogy fennérintett Gyoró és Zigvánd zálogbirtokokra vonatkozik; ugyanezen IV. Istvánt Köcski Tamás fia, Farkas vérségi rokonság czimén Szil (Rust) eladásától, Hédervári Jakabot és Jánost pedig annak megvételétől tiltja 1383-ban. (I. 327.)
I. Pál ágán Cziráki II. János fia, I. Mihály Veszkény, Család és Berkaljfalu birtokaiból s cziráki malmából a felerészt II. Miklós fiának, V. Miklósnak (= Michk) az ő unokatestvérének 1395-ben (I. 365.) két oklevél szerint birtokába bocsátja.
IV. István 1400. évben már nem élt, mert ekkor özvegye, Margit, most Harkai Dénes fiának, Lászlónak neje, Bikcsei Vörös Mihálynak leánya, a férje IV. István és atyja Mihály után őt megillető hitbéri járandóságot, úgyszintén a IV. Istvántól, férjétől, született II. Mihály nevü fia, mint az I. Blandriz-ágnak ötödik s egyszersmind utolsó nemzedéke után való vérdijkövetelést az ő második férjére, Harkai Lászlóra ruházza át. (I. 381.)
A vasvári káptalan előtt 1402-ben (I. 387.) az I. Pál ágán leszármazó Cziráki V. Miklós s fiai, I. László és II. Tamás, s III. János fia, III. Mihály, úgy Péter fia, IV. Miklós, s II. János fia, Mihály, továbbá Gyorói Dániel, a Kanizsaiakat a Rába vizének más mederbe való
vezetésétől, s Czirák, Dénesfalva, Család és Gyoró birtokaiknak pusztitásától tiltják; ugyancsak a nevezett V. Miklós s fiai; I. László, II. Tamás és IV. János, azután III.. János fia, III. Mihály 1404-ben (I. 391.) a Kanizsai családot és Csornai Kun György utódait a Vezekén, Család birtokaik elpusztitásától tiltják.
I. Blandriz ágához tartozó IV. István özvegye Margit, most Harkai Lászlóné, – noha az I. Pál-ágon álló V. Miklós a maga s fiai, I. László, II. Tamás és IV. János, úgy III. János fia, III. Mihály nevében 1405-ben (I. 393.) kijelentette, hogy ő az özvegy fentérintett követeléseinek biztositására az elhunyt férje és fia után Peresznye, Czirák, Család és Veszkényben lévő részeket neki meghagyta – mégis a mostani férjével együtt másik Vezeként és Középgyorót, úgy Tomaj alias Czirákfölde nevü (a Cser erdő mellett fekvő) birtokot is elfoglalta, mely hatalmaskodásról a vármegye részéről kiküldött Völcsei István meggyőződést szerzett.
V. Miklós és IV. Miklós (Euz) 1405-ben (I. 397.) egy birtokelfoglalási ügyben tartott tárgyalásnál mint király emberei vannak kijelölve; a következő 1406. évben (I. 403.) a most emlitett V. Miklós s fiai, I. László, IV. János, II. Tamás és VI. Miklós, úgyszinte III. Mihály, panaszt emeltek, hogy Harkai László és neje Középgyoró, Veszkény, Tomaj vagy Czirákfölde nevü birtokokból bizonyos részt elfoglaltak, s Peresznye, Czirák és dénesfalvi javaikban különféle termesztményeket erőszakkal elpusztitottak; mire Zsigmond király a tetteseket a csornai konvent elé idéztette. Ugyanezen V. Miklós s előbb idézett négy fia, azután III. Mihály, s végre Péter fia IV. Miklós 1409-ben (I. 413.) a királyt Sopron-vármegyei Székas adományozásától, Linkóháti Domokos fiait pedig annak megszerzésétől tiltják; végre az alispán és szolgabirák 1410-ben (I. 435.) V. Miklós kérésére tanusitják, hogy Mihályi Domonkos fiai Székas, Szemere, Dénesfalva, Czirák és Fasdréte birtokokon jogtalan módon uj határjeleket állitának föl.
II.
Miután Harkai Dénes fia, László a Cziráki V. Miklóstól Czirákon, Veszkényben és Családon zálogban tartott birtokokat, nejének, Katalinnak, Árokközi László fia, László leányának 1416-ban (II. 27.) átengedte, s 1419-ben (II. 34.) kelt végrendeletében a Czirákon lévő lovai iránt is intézkedett: úgy látszik, hogy nemsokára meg is halt, mert 1423-ban Cziráki II. Tamás már a saját nejétől, Katalintól, a ki ez adat szerint (II. 52.) Bedefalvi Lászlónak leánya, néhai Harkai Lászlónak pedig neje volt, a Czirák, Veszkény, Peresznye és Család nevü birtokokat visszaváltotta.
Zsigmond király 1425-ben (II. 57.) elrendeli, hogy Mihályi Ugrin s rokonai panaszára a csornai szerzet vizsgálatot tartson V. Miklós és fiai, II. Tamás és V. István s a többi ellen, kik a panaszosok Székas birtokán gazdasági épületet gyujtottak föl, s Chanig nevü birtokukon házi állatokat foglaltak el. Ugyanez évben (II. 59.) a csornai prépost megitélt követelésének kielégitésére V. Miklósnak dénesfalvi birtokát a győri káptalan lefoglalta; de az ő többi birtokai: Czirák, Peresznye, Szemere, Család és Vezekén ez időben idegen kéznél zálogban lévén, a foglalásnak tárgyát nem képezték; ez oklevélben III. Mihály mint osztályos atyafi, s V. Miklós fiai, II. Tamás, IV. János, VI. Miklós és V. István is emlittetnek. Megjegyzendő, hogy Fejérnél 1420-ban
1 X/6. 252. l.* Michael de Zirák mint király embere fordul elő, kit III. Mihálylyal azonosnak tartok.
1429-ben (II. 76.) bizonyos ügyben kihallgatott esküdtbirák és tanuk sorában Cziráki II. Tamás és III. Mihály nevével találkozunk; a kik 1430-ban (II. 91.) Mihályi Péter ellen a királyi kuria elé idéztetnek. 1431-ben (II. 101.) II. Tamás kijelenti a Sopron-vármegyei alispán és szolgabirák előtt, hogy a sopronmegyei Czirák, Vezekén és Család birtokokban bizonyos elzálogolt részeket a Peresznye nevü birtokkal együtt kiváltván, azokat fivéreinek: IV. János, VI. Miklós és V. Istvánnak átengedi, továbbá a nejének, Katalinnak Szemerében lekötött nyolcz féltelket szinte visszaváltandja.
Cziráki III. Mihály, s a négy testvér: II. Tamás, IV. János, VI. Miklós és V. István 1431-ben (II. 103.) Ujkér birtok iránt a Kanizsai család ellen inditott pert leteszik. A Kanizsaiak azon panaszára, hogy ezeknek a székesfejérvári
vásárra utazó három kismartoni jobbágyát Cziráki II. Tamás (ex consensu Joannis de Nyczk fratris sui generationalis) többek társaságában a poki erdőben megtámadván, ezer forint értékü áruczikkeket tőlük erőszakkal elfoglalt, s őket megkinozta, 1431-ben (II. 105.) Győr vármegye alispánja és szolgabirái jelentik Garai Miklós nádornak, miszerint a vizsgálat a panaszban fölhozott tényeket igazolta. Nem ismerjük ugyan az okát ezen erőszakoskodásnak, de alig tévedünk, ha azt a Kanizsai családdal való surlódásban keressük; hisz ismeretes, hogy az akkori idők szelleméhez képest gyakran a legkisebb egyenetlenség, néha csak csekély félreértés is, véres kimenetelü megtorlásra szolgáltatott alkalmat, melynek, sajnos, számos példáját olvassuk történetünkben.
II. Tamás és neje, Katalin, valamint testvérei, VI. Miklós, V. István és IV. János 1433-ban (II. 118.) III. Mihálytól egy részbirtokot vesznek zálogba Czirák és Dénesfalva határában. Ugyanezen II. Tamás és V. István mint szomszédok és tanuk jelennek meg, midőn 1436-ban (II. 151.) Fraknói Dorottyát Hövej birtokába a csornai szerzet beiktatja; hasonlóan jelen voltak 1445-ben (II. 185. jegyzet) Cziráki IV. János és VI. Miklós mint szomszéd birtokosok Hövej-Család beiktatásánál, mely a csornai konvent részére a vasvári káptalan által végeztetett.
Miután V. Miklós fiának, VI. Miklósnak a Vági család részéről Röjtök nevü birtok fele 1405-ben zálogba adatott, ő azt később, mint az 1436-ban kelt oklevél tanusitja (II. 142.), megint visszabocsátá; de 1450-ben (II. 207.) azt ujra zálogba veszi. Ugyanezen VI. Miklós, IV. János, s a néhai II. Tamás, Egervári Kelemennek körösmegyei jószágát s Mihályi Jánosnak Székas birtokát elfoglalván, 1447-ben (II. 193. és jegyzet) az emlitett hatalmaskodók közül a két élőt, VI. Miklóst és IV. Jánost veszkényi birtokukban az országbiró a csornai konvent által megidéztette; megjegyzendő, hogy ezen oklevél szerint a keszői várnagy, Bronisius, Egervári Kelemenné zálogbirtokos kárára Gencset és Bodonhelyt elfoglalta, s e miatt ellene szinte vizsgálat rendeltetett. Az országbiró 1449-ben (II. 200.) vizsgálatot rendel el több hatalmaskodás tárgyában, melynek egyike ismét VI. Miklós és IV. János testvéreket terheli, kik, noha megelőzőleg, mint láttuk, Székas elfoglalása miatt már biróság elé idézve lettek, most ezen pusztai birtok rétjeit kaszáltatták le Mihályi János és László kárára; mely ügyben az 1450. évben (II. 200. jegyzet) kelt vizsgálati jelentés is a hatalmaskodás tényét igazolá.
Cziráki III. Mihály fia Gáspár VI. Miklóst Szemerében lévő birtokának elidegenitésétől, s másokat annak megszerzésétől 1452-ben (II. 216. és jegyzet.) tiltja; hasonló letiltást tesz IV. János a maga és fiai, II. László és VI. István, azután II. Tamás fia, Lőrincz, s az előbb érintett Gáspár nevében VI. Miklós ellen szinte 1452-ban, hogy a Székas és Fosdréte nevü birtokait Mihályi Jánosnak el ne idegenitse 1453-ben pedig IV. János a testvérét, VI. Miklóst a Székas nevü birtoknak elidegenitésétől ujra tiltá. Mellékesen megjegyezzük, hogy 1481ben (II. 330.) egy Fosdrét nevü rétet Bottka János is birt Czirák határában.
V. László király 1453-ban (II. 223.) a csornai konventet megbizza, hogy vizsgálatot teljesitsen az iránt, hogy való-e, miszerint Mihályi Ugron Jánosnak Gyoró és Agyagos birtokaira vonatkozó iratokat Cziráki IV. János és VI. Miklós, s III. Mihály fia, Gáspár önhatalmilag maguknál tartják; a most nevezettek közül IV. János és VI. Miklós 1455-ben (II. 227. jegyzet.) mint szomszédok jelen vannak, midőn Mihályi Ugrin fia János hátramaradt leányai birtokaikba iktattatnak.
Most nevezett Cziráki Gáspár és fia, Benedek, 1456-ban (II. 236. és jegyzet.) két oklevél szerint Nádasdi Darabos Márk és László, s ennek fia János úgy Darabos Gergelylyel egyezségre lépnek, hogy miután Cz. Gáspár vagyoni állapota miatt birtokait a zálogból ki nem válthatja, a Darabos családbeliek Szemere, Peresznye és Székas nevü elzálogositott birtokait kiválthassák, s ezek felerészét örök joggal megtarthassák; s ezenkivül ugyanakkor a nevezett Czirákiak az ő Czirák és Dénesfalva birtokaik felét a Darabos családbelieknek örök áron nyolczszáz aranyforintért eladák. Ennek következtében 1457-ben (II. 238.) II. Tamás fia, Cziráki Lőrincz a csornai konvent előtt kijelentette, hogy miután Gáspár a Darabos családbeliekkel, néhai VI. Miklósnak Czirák, Dénesfalva és Veszkényben
levő birtokrésze, s Gáspárnak ugyanottani örökös birtokjogai iránt halálozás esetére kölcsönös egyezségre lépett, azonkivül az érintett cziráki és dénesfalvi zálogos birtokrészeket VI. Miklósnak özvegyétől visszavenni, s a Darabos családbelieknek élvezetébe bocsátani igérkezett, végre veszkényi egész birtokrészét Csornai Istvánnak örök áron eladta: azért ő, Lőrincz, az osztályos atyafiság jogánál fogva őt illető fentebbi birtokjogok elidegenitése, elzálogositása stb. ellen tiltakozott.
Cziráki VI. Miklós, mint meggyőződtünk, 1457-ben már nem élt, s mivel tartozásáról szóló kötelezvénye alapján, annak idején némely alábbi birtokaiba az ő hitelezője Szántói Bottka Péter már be is vezettetett, de ezen birtokok az ő testvérei és rokonai birtokrészeitől kellően elkülönitve nem valának; azért a nádor 1461-ben (II. 250. és jegyzet.) a csornai konventet kiküldi, hogy Szántói Bottka Péter fiát, Jánost, Cziráki VI. Miklósnak Czirák, Dénesfalva, Szemere, Veszkény és Pusztacsalád birtokaiba, kellően szétválasztva mások birtokaitól, iktassa be; de midőn a szerzet s a király embere Cziráki IV. János és Gáspár jelenlétében a beiktatást végrehajtani akarták, Mihályi Csák Mihály, Mihályi Ugrin János leányai, Zsuzsi és Borbála, s Szemerei János és gyermekei annak ellentmondtak. Ugyanezen évben május 14-ikén Cz. IV. János és fiai, VI. István és II. László, úgy Cz. Lőrincz a Szántói Bottka Jánost, Csornai Istvánt és fiait, VI. Cz. Miklós által birt cziráki, dénesfalvai, veszkényi és pusztacsaládi részbirtokok elfoglalásától tiltották. A midőn pedig már megelőzőleg szinte ez évben április 30-ikán a «fej- és jószágvesztésre itélt Cziráki V. Miklós fiának, VI. Miklósnak»
1 A forrásom jegyzetének szövegéből idézett passusban szó szerint a fej- s jószágvesztés V. Miklósra vonatkozik, de ugy sejtem, hogy azt talán inkább az ő fiára, VI. Miklósra kell értenünk.* föntérintett birtokaiba a királyi adomány alapján Varbóki Nagy Györgyöt és nejét, Zsuzsánnát, Mihályi Ugrin leányát beiktatni akarák, Cz. IV. János és Gáspár, úgy Szemerei János és gyermekei ellene tiltakozásukat jelentették be.
Minthogy Mihályi Ugrin János özvegye Veronika, s leányai, Borbála Kisfaludi Benedekné, s Zsófia és Krisztina, a Cz. Gáspár özvegyétől, Borbálától s ennek fiától, II. Benedektől Fasdréte és Székas birtokokat a Répcze mellett elfoglalták: ez ügyben az utóbbiak panaszt emeltek a nádornál, a ki 1466-ban (II. 279. jegyzet) a vármegye közegeit vizsgálat teljesitésével bizta meg. Ugyancsak Cz. Gáspár özvegye s előbb nevezett fia, valamint IV. János fiai, II. László és VI. István ellen a Varbóki György és Mihályi Ugrin János leányai részéről folytatott perben Cziráki IV. János özvegye, Erzsébet kérésére a nádor 1468-ban (II. 279. jegyzet.) bizonyos birságot engedett el.
Azon hatalmaskodás következtében, melyet Viczai György és mások, köztük Cz. IV. János özvegye, Erzsébet s ennek gyermekei, VI. István, II. László és Borbála (Völcsei Kálmánné), azután Cz. Lőrincz és II. Benedek, a Kisfaludi Benedek s neje birtokain, Kisfaludon és máshol elkövettek, a nádor 1469-ben (II. 289.) vizsgálatot rendelt el; a reá következő 1470. évben (II. 290. jegyzet) azonban IV. János özvegye s fiai, VI.. István és II. László Kisfaludi Benedekkel és Ládoni Istvánnal s ezek nejeivel az egymásnak okozott mindenféle kárositásokra nézve kibékülnek.
Cziráki IV. János özvegye, Erzsébet és fiai, VI. István, II. László, s leánya, Borbála (Völcsei Kálmánné), a néhai dédanyjuk, Erzsébet, (Cheer János leánya) leánynegyedi ügye miatt kiközösités alá jutottak; de utóbb e tárgyban a felek közt barátságos egyezség létesülvén, a győri püspöki helytartó a cziráki plébánost, Ferenczet értesité 1470-ben (II. 292.), hogy az egyházi átokkal sujtottak ez átok alól előirt módon általa föloldandók, s azt, ha szükséges, az egyházban is kihirdesse. A most nevezett özvegy és Cz. Gáspár fia, II. Benedek beleegyeztek ugyanazon évben (II. 292. jegyzet), hogy Cziráki Cherekles Bálint egy udvartelket és 12 hold földet, melyet neki még Cz. Gáspár adott zálogba, Niczki Benedeknek hat aranyforintért elzálogosithassa; 1473-ban (II. 304.) pedig IV. János özvegye s fiai, II. László és VI. István a beledi Fias Gergelynél elzálogositott négy jobbágytelket Czirákon visszaváltván, a záloglevelet a csornai konvent érvénytelennek nyilvánitja. Báthori István országbiró rendeletére
a csornai szerzet Iváni Tamás kapuvári várnagyot Cz. Lőrincznek Czirák, Dénesfalva és Székas nevü birtokrészeibe, Cz. IV. János fia, II. László (az oklevélben tévesen Miklós fiául iratik) s más szomszédok jelenlétében, 1476-ban (II. 311.) beiktatta.
Mint az 1480. évben kelt oklevél tanusitja (II. 326.), a néhai Cz. Gáspár után maradt cziráki és dénesfalvi részbirtokoknak Nádasdi Darabos Jakab fia, Gergely részére történendő átadás ügyét már 1470-ben kezdték tárgyalni; de minthogy Cz. Lőrincz a beiktatásnak ellentmondott, őt a nádor 1478-ban a csornai konvent által megidéztette, a mit az utóbbi 1480-ben teljesitett. Ezen per azonban 1520-ban sem volt még eldöntve; időközben (II. 326. jegyzet.) Darabos Gergely felperes és Cz. Lőrincz alperes is elhalván, a per átszállt Darabos Gergely fiára, Ferenczre, s Cz. Lőrincz utódaira, Cziráki II. Sándor, György és Ferenczre, mint a peres jószágok tényleges birtokosaira; s noha az utóbbiakról a jegyzet nem mondja, hogy Lőrincz fiai voltak, mégis a körülményekből következtetem, hogy ezek az ő gyermekei valának, a kiket némi föntartással a családfán is kimutatok.
Szemerei Geresdi János a Cz. Lőrincztől zálogba birt Tomajpuszta részét 1481-ben (II. 328.)Szemerei Gancz Bálintnak alzálogba adván, arról Cz. Lőrincznek unokatestvére, Cz. II. László is értesittetett; ezen Lászlónak fivére, VI. István pedig 1489-ben (II. 343.) a királyt Veszkény birtok adományozásától, Turóczi Györgyöt ellenben annak megszerzésétől tiltja. Forrásom utolsó adata 1497. évről szól (II. 354.), a midőn a vármegye alispánja és szolgabirái bizonyságot tesznek azon hatalmaskodásról, melyet Ujszázi Péter nejének, Rozintnak fegyveres jobbágyai Cz. II. Lászlónak birtokán elkövettek. Ezen II. László lehetett az, a kinek nejeül Marczaltői Zsófia, fiául pedig István van kimutatva Nagy Iván munkájában; s ezen adattal, föntartva a föntartandókat, a családfát berekesztettem.
1558-ban (II. 389.) Cziráki Miklós mint tanu jelenik meg, midőn Nádasdy Tamást és nejét, s fiát, Ferenczet Kapuvár s Lékavárhoz tartozó javakba iktatja a vasvári káptalan, de azt már nem helyezhetem el a családfán, mert ez adat az általam tárgyalt időszak határán tul esik.
A fölsorolt vázlatos adalékok képezik alapját a mellékelt két táblának, melyeken a családtagokat előtüntettem. A Cziráki – vagy mint utóbb irták és ma is irjuk, a Cziráky – család, a mennyire eredetére visszamenni lehetett, ősi fészke Sopron-vármegye; s azért egykori birtokai is, egynek kivételével, mind e megyében voltak. Veszkényt, mely a nemzetség nevét viseli, ma már nem birja; de a többi közt Ruszt, Czinfalu, Nagyhöflán s némely más helyeken sincs ma birtoka, hanem ezek helyett később máshol szerzett a család jószágokat. Dénesfa a család egyik kiváló tagjára, a kit az oklevél Nagy Dénesnek nevez, emlékezteti az utódjait, a kik azt jelenleg is birják.
Forrásom idézett oklevelei nem a gróf Cziráky, hanem a gróf Esterházy család levéltárában Galanthán őriztetnek, a minek magyarázatát azon körülményben lehet keresni, hogy gróf Esterházy Dániel a XVII. század második felében Cziráky II. Mózes leányát, Krisztinát birta nőül, a ki hihetőleg valamely Cziráky-féle jószágrészszel gyarapitván férjének birtokát, azon alkalommal a Czirákyak levéltára is Galanthára kerülhetett.
I. TÁBLA.; A Cziráky család.; N. N.; I. Blandriz 1247.; I. Pál 1247.; Zahde genere Vezekény 1264.; II. Pál de genere Vezekény 1264–1291.; Kozma 1291.; I. Sándor 1291.; I. Miklós 1291.; II. Blandriz = Brondez 1265–1292.; III. István 1345.; II. János 1345; I. Mihály 1366–1402 de Czirák; II. András 1345.; III. János 1345–1366; III. Mihály 1402–1433.; I. Benedek 1345.; II. Miklós 1345., 1364, 1366.; V. Miklós = Michk de Zirák 1395–1425.; Euz Péter 1345–1366; IV. Miklós 1402–1409; III. Pál 1345–1366; III. Miklós 1345.; I. István de genere Vezekén 1264–1265; Konrád 1265–1302.; I. András = Endre 1265–1292; Gerváz 1265–1292; Gáspár 1452–1461 özvegye Borbála 1466 és 1468; II. Benedek 1466–1470; II. István 1323–1346; I. Tamás 1323–1345 1346; I. János 1323–1345 1346; IV. István de Peresznye 1357–1383 özvegye Margit 1400; II. Mihály megöletett; I. László 1402–1409; II. Tamás 1402–1436 neje Kata 1423 előbb Harkai László neje; IV. János 1404–1461 özvegye Erzsébet 1468–1473; VI. Miklós 1409–1455 özvegye 1457; V. István 1425–1436; Lőrincz 1452–1481; II. László 1452–1497 neje Marczaltői Zsófia; VII. István; VI. István 1452–1489; Borbála 1469 Völcsei Kálmánné 1470.; II. Sándor 1520; György 1520; Ferencz 1520; VII. István;![images/1899-00xw129.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw129.jpg)
II. TÁBLA.; Sykusd de genere Vezekén; Salamon 1264 özvegye Chama Ilmar leánya 1265 magban szakadt; Artun de Vezekén; Ugrin 1264, 1265; Teodor 1265; Mark 1265; Bertalan, de Vezekén; Dénes 1264–1291 neje Flóra a Széleskutiak családjából; Margit 1345 Poghi Károlyné 1332; Erzsébet 1345; Domonkos de Vezekén 1310; Tiborcz de Vezekén; Janko vagy Ivanka 1264 1265; Jakab de Vezekén; II. András![images/1899-00xw130.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw130.jpg)
STESSEL JÓZSEF.
A SARMASÁGI CSALÁD.
Erdély és a fejedelmi korban hozzákapcsolt részek számos tekintélyes családával össze volt forrva a Sarmasági család. Éveken át kutattam a rávonatkozó adatokat. E család egy részének leszármazása már az első izeken belejött az «Árpádok királyi vére» czimü genealogiai monografiámba is; s egyes régi genealogiai táblák alapul vételével sok táblára terjedő leszármazások folytak innen tovább. Kutatásaimmal azonban nem hagytam fel; pedig nem váltak örömömre. Az országos levéltárban s a leleszi konventnél átnézett okleveles adatok ugyanis egy nagy tévedésemről győztek meg, melybe a helyesnek vélt régi genealogiai táblák ejtettek volt, s melyért, addig is, mig idézett munkám kiegészitő kötetében megtehetném, már most töredelmes «mea culpát» mondok. Mert bizony kiderült e hiteles adatokból, hogy a Sarmasági család Báthori leánytól származott része nem terjesztette az Árpádok vérét oly széles körre, miként előbb megállapithatónak véltem; a mi jelen czikkből is ki fog világlani, s mit majd a kiegészitő kötetben is helyre fogok igazitani. – Vigasztal azonban, hogy ez őszinte önbirálat árán is, ujabb kutatásaim mégis rávezettek a Sarmaságiak leszármazásának tisztába hozatalára, mi épen nem volt könnyü feladat. Mert daczára annak, hogy számos ma is élő családnak voltak Sarmasági ősei, minden utánjárásom daczára csakis egynél, a pécs-ujfalusi Péchy családnál sikerült e családot, illetőleg összefüggőbb levéltári anyagot találnom, melynek szives átbocsátásáért e helyen is hálás köszönetet mondok.
Most tehát végre tehetőnek hiszem a Sarmaságiak nemzedékrendét okleveles alapon kellő biztossággal összeállithatni, s azt a «Turul» olvasóinak a következő táblázatokban van szerencsém bemutatni; megjegyezvén, hogy az I. táblán a különféle források számozás által vannak feltüntetve, a II. tábla pedig a Péchy István ur által átbocsátott összefüggő oklevélgyüjtemény alapján készült.
I. TÁBLA.; A Sarmaságiak nemzedékrendje.; Sarmasági I. László2,6,7; Erzsébet6,7 (Rétheni Miklós); I. András2,6,7 1423; I. János2 (1423; I. Ambrus 6,7 1466; Dorottya6; I. Elek2,6,7 1466; II. András6,7 1466; II János2 1493, 1510, 1516 (Albisi Zólyomi Katalin 1542 özvegy); I. Miklós2 1510 (Lónyay Ilona); III. András1,2,3 1493, 1510 1516-ban végrendelk. és † (Solyómi Báthory Kata † 1540 előtt); Zsófia6,7 (T...Albert); Katalin6, 7 (Kémeri János); I. István2 † 1548 előtt (Ewz Borbála, utóbb Perneszi Istvánné 1548-ban s 1550–52); Anna3 1542, 1559, 1573 (a) Farnosi Veress Zsigmond 1542) (b) Kemény János 1559 † 1570-ig); I. Gábor6,7 (Berendi Anna5,7 1591-ben özvegy); Ilona7 (Apaffi Farkas 1574); I. Mihály3,6,7 1539, 1342, 48, 49, 50, 52 (Szentannai Pollyák Klára 1571-ben özv.); I. Gáspár6,7 1547; I. György6,7 1547; II. Elek3 1547 (Garda Erzsébet); Borbála3 (telegdi Bodogh Ferencz); Erzsébet1,2,3 1547, 49, 60, 70, 74 (a) Valkay Mihály de ead. kitől már 1547. előtt özvegy) (b) Kisvárday Mihály 1547, 49, 60, † 1570-ig); II. László1,2,3 1517-ben kiskoru † 1547-ig; IV. András1,2,3 (1547, 49-ben még gyermek † 1574 előtt; II. Miklós2,3 1548-ban gyermek (lásd a II. táblán mint törzset.); I. Zsigmond2 1548 és 52-ben még gyermek (Reczekereszturi Recze N. a Tamás leánya Bydeskuty Katától); II. Mihály3 † 1607-ig (Horváth Anna 1585); III. László3 1602, 1607, 17; III. János3 1571, 1602 † 1607-ig; II. Gáspár3 1607, 1617; Anna4,7 1606 (Királyhalmi Petki István); Zsuzsánna7 (Szennyey? András); Krisztina7 (Bessenyey István)![images/1899-00xw131.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw131.jpg)
Források jelzése:
1 Országos levéltár.
2 Leleszi konvent levéltára.
3 Péchy István ur levéltára.
4 Br. Bálintitt cs. levéltára.
6 Gróf Teleki cs. oklevéltára.
6 Genealogiai tábla a Péchy-levéltárban.
7 Mike S. geneal. gyüjteménye.
II. TÁBLA.; II. Miklós, ki az I. táblán 1548-ban gyermek, 1584, 85, 88 † 1589 (a) Kun Anna) (b) Révay Anna, előbb Kusalyi Jakcs Boldizsárné, Sarmasági halála után pedig 1592-ben Kendi Gáborné) a)-tól; Anna 1589 (Görcsöni Serédi István 1589); II. István 1581 1592 † 1601-ig (Görcsöni Serédi Dorottya, előbb Nyutódi Horváth Mihályné és Sarmasági halála után 1601-ben Bocskai Anarchy Istvánné); II. Zsigmond 1588, 89, 1592, 1597-ben követ Toscanában, 1599–1602 tordamegyei főispán, 1607–9 consiliarius (Abosi Füzy Borbála, a Gergely leánya 1601, előbb először Gyulai Pálné, azután Jósika Istvánné † 1649-ig); Anna szül. 1591 után 1620, 1633, 38 (a) Bogdány Ferencz 1620), (b) Bánchy Miklós † 1633-ig), (c) Lónyay István 1638); II. György † 1646 (Valkay Erzsébet de ead. az István leánya † 1646-ig); Kata sz. 1639 1646, 7, 1685 (a) Ilosvai Kávási Pál 1656) (b) Csebi Pogány Menyhért 1676, 1685); Erzsébet 1647, 48, 1660, 1675, 76 (a) Csege-kátai Borsolo alias Káthay György † 1647-ig) (b) Szigeti Vas Márton 1660) (c) Peres István † 1675-ig) (d) Fekete Ferencz 1676); Borbála 1647 (Lecskei Sulyok Péter † 1647-ig); I. Ferencz sz. 1610 aug. 1617, 1633, 35, 36; I. Ádám 1617-ben gyermek, 1635-ben még kiskoru, 1636, 42, 49, 59, 61, 62 (Galgói Rácz Anna); III. Zsigmond 1663, 70, 78, 83, 88, 89, 1690, 97, 1702, 8, 10, † 1716-ig (Csebi Pogány Krisztina 1683, 88, 89, 1716-ban özv. † 1723-ig); Mária † 1702-ig (Szilágy-szécsi Guthy Farkas 1702 † 1729-ig); II. Ádám 1688, 93, 1702, 6, 13, 17, 19, 1721, 23, 26, 27, 29, 30, 32, 1740, 42, 43, 45 † 1753-ig (Sáros-m.-berkeszi Katona Anna 1693, 1717, 21 † 1726-ig); II. Ferencz 1698 † 1729-ig (Ábrámfalvi Ugron Zsófia, utóbb Maurer Ferenczné 1729-ben); Krisztina 1729 (a) Kőröspataki Kálnoki Mihály 1729) (b) Sepsi-sz.-iványi Henter Ádám 1761); III. György 1688, 97, 99, 1702 1706-ban főhadnagy; Klára † 1729-ig (Ér-mindszenti Peley Miklós); Zsófia 1729 (Szenczy Ferenc 1729, 1740); Kata 1723, 29 (Jura Tamás † 1729-ig); III. Miklós sz. 1690 1702, 16, 19, 23, 27, 29, 40-ben kővárvidéki táblabiró, 1746, 53, 54, 60 (Irsay Mária de ead. 1746, 60); IV. Zsigmond sz. 1690 1702; Borbála 1723, 26, 29 (O-tordai Nagy István); IV. GYörgy 1726, 29, 30, 32, 33 (Székely Klára 1726, 1730-ban elváltak. 1733, 34.); V. Zsigmond 1753, 58, 60, 63, 67, 68 † 1772-ig (Ér-mindszenti Peley Juliánna); Krisztina 1776-ban kiskoru, 1811-ben özv. (Pécs-ujfalusi Péchy László † 1811-ig); IV. László 1727, 28, 29, 30, 31, 32, 36-ban kővárvidéki helyettes kapitány, 1740, 41 és 54-ben középszolnokmegyei táblabiró, 1742, 45, 50, 51, 69-ben kővárvidéki alkapitány, 1751–54 a ref. superintendesség jószáginspectora, 1751-től kezdve «idősb» jelzővel, 1771, 72, 73, † 1776-ig (Borosjenői Korda Borbála a Sándor leánya egybekeltek 1744 körül, 1750, 51, 58, 59, 66–70, † 1772); Éva 1717-ban férjnél, 1732, † 1749-ig (Deési Érsek-ujvári Mihály 1741); III. István 1729, 30, 32, 40, 41, 45, 51–55 kővárvidéki alkapitány, 1760-ban ugyanottani táblabiró, 1763–68, † 1768 okt. 10. (Gálospetri Csongrádi Borbála 1761, 68); V. László 1768, 73, 76-ban nősülni készül, 1777, 80, 82; Ágnes (Horváth Sámuel); III. Ferencz 1725, 26, 30, † 1731 jan. 21.; Julia 1725, 26, 30, 31, 32, 40, † 1768-ig (Borbándi Kornis Péter 1725, 26); IV. István 1763, 67, 71, 72, 75, 76, 80, 82, 1816, 19, 20, 22, 1830-ban már nagyon vén ember † 1837 (Ér-mindszenti Peley Juliánna, előbb Sarmasági Zsigmond özvegye. Egybekelésökre dispensáltattak 1772-ben, 1780.); Ráchel (Kecsedi és Budaki Váradi János † 1774)![images/1899-00xw132.jpg](/files/htmls/turul/images/1899-00xw132.jpg)
Legelőször a leleszi levéltár 1423-iki aktáiban
1 Nro 98.* találkozunk
Sarmasagi András és
János-sal
, mint a
László fiaival.
Mike S. genealogiai gyüjteménye ezekhez sorolja még a táblánkon látható nővérüket is, s a most következő nemzedéknek az emlitett
I. Andrástól származására nézve egyedüli forrásunkat képezi.
De megerősitik egyéb adatok annyiban, hogy I. Andrásnak táblánkon látható három fiát,
Ambrust, I. Eleket és
II. Andrást, mint 1466-ban élőket, nemcsak hogy a Péchy levéltárban levő régi Sarmasági genealogiának élén (testvérekül, mindazáltal atyjuk jelzése nélkül) megtaláljuk,
1 Kortársaik gyanánt itt is, Mike gyüjteményében is egy 1451-iki Petrus Czigány de Sarmaságh és egy 1455-iki Nicolaus Igaz de Sarmaságh vannak megnevezve, előbbinek utódai ismeretlenek, az utóbbié két leány, kik a Csiszér családba mentek nőül. De egyáltalán kideritetlen, hogy e Péter és Miklós ugyanazon családhoz tartoztak-e, s ha igen, minő összeköttetésben.* de
Eleket mint 1548-ban élt kis
unokák ősét, a leleszi konventnek egy e most idézett évi
1 Nro 57. fasc. 5.* iratában is.
Itt a genealogia összezavarodik. A Mike-féle gyüjteményben levő egyik genealogia II. András két leányát úgy irja, miként táblánkon látható, s testvérükül adja Lászlót, mint Báthori Kata férjét, s ettől folytatja tovább a családot. Ugyanott egy más töredék Báthori Kata férjét Andrásnak irja, s nekiek tulajdonit egy László nevü fiút s ismét András nevü unokát. A Péchy levéltár régi genealogiája pedig a fennebb emlitett Ambrus leányául irja a táblánkon is látható
Dorottyán kivül
Zsófiát is, a csakis T. kezdőbetüvel jelölt vezetéknevü Albertnek nejét, ki táblánkon mint II. András leánya jön elő; aztán megszüntnek tekinti mindezen Sarmaságiak fiágát, s ujra állit fel később közös törzsül egy Lászlót, de úgy látszik, ezt tévedésből azonositja táblánk I. Lászlójával s nagy zavarok közt innen fejleszti tovább a leszármazást.
Szerencsére azonban az oklevelek, habár nem nagy számmal állanak rendelkezésre, mégis kezünkbe adják az Ariadne fonalát, mely e tömkelegből, annyira a mennyire, kivezethet.
Megtaláljuk ugyanis a leleszi konventben 1493-ból együttes ügyét Sarmasági
András és Jánosnak, kiket a táblánkon elsőkül jelzettekkel összetéveszteni a kronologia tiltja. 1510-ben már együtt szerepel velük
Miklós is. Ugyde egy 1547-iki oklevélből
2 Act. 1547, nro 21, fasc. 3.* azt is megtudjuk, hogy ezen András, ki végrendeletét 1516-ban irta meg, – s kinek neje 1540-49-iki oklevelek szerint
3 Leleszi konv. Act. 1548, nro 15, fasc. 4. – Iratjegyzék a Péchy levéltárban 1755-ből összeirva, s az itt idézett 1540 május 10-ikén, és 1549 augusztus 26-ikán kelt iratok az országos levéltárban, a kolozsmonostori konvent iratai közt.* Báthori Kata, a Miklós leánya volt, – testvére vala az emlitett Sarmasági Jánosnak.
Azt pedig, hogy e Jánosnak, s igy vele együtt András és Miklósnak is atyja a táblánkon már megtalált Sarmasági I. Elek volt, a leleszi konvent egy 1548-iki oklevele szintén bizonyitja.
1 Act. 1548, nro 57. fasc. 5.*
Andrásnak, kit már III-iknak nevezhetünk, Báthori Katától való alig pár egyénre terjedt ivadékát az idézett oklevelek alapján, úgy, miként táblánkon felvettük, teljes biztossággal tudjuk. I. Miklósról ismét a leleszi konvent ad bizonyitékot, hogy neje Lónyay Ilona volt, de utódait nem ismerjük. A testvérükről, II. Jánosról lejövő nemzedék egy része felől pedig szintén a konvent imént idézett oklevele szolgáltat annyiban biztos adatot, a mennyiben innen megtudjuk, hogy egyik fiától, I. Istvántól, kinek neje Őz Borbála (Ewz) utóbb Pemeszi Istvánné vala, II. Miklós nevü unokája származott, – kinek további nemzedékét II. táblánk a Péchy levéltár számos oklevele alapján egész biztossággal adja elé. – Úgyanezen oklevél tanusitja, hogy I. István másik fia, I. Zsigmond volt, ki Recze-kereszturi Recze Tamásnak és Bydeskuthy Katának leányát birta nőül, de magva szakadt.
Kevésbbé biztos alapon állunk ez I. István testvéreit illetőleg. Ezek felsorolásában a Péchy levéltár régi genealogiájának s Mike gyüjteményének egymással összhangzó adataira kellett támaszkodnom; de megbizhatókká teszik ezeket némely oklevelek is, melyek e nemzedékrendekkel összhangzatban vannak, sőt némelyek az itt feltüntetett leszármazást egyenesen igazolják is.
Iacute;gy
I. Gáborról csak egy, Berendi Annát mint özvegyét emlitő, 1591-iki oklevelet találunk,
2 Teleki-codex I. 531.* s ugyanez özvegyet egy későbbi oklevélben is
3 Péchy levélt. 1617-iki oklevél.* megnevezve látjuk.
II. Eleket s nejét is csak utódainak ügyében nevezi meg egy-két oklevél:
I. Gáspárról és
I. Györgyről pedig, kiket épen csak az emlitett genealogiák alapján vettem fel a táblázatba, egyáltalán semmi oklevelet nem találtam. Ellenben
Annáról, ki előbb Farnosi Veress Zsigmond s utóbb Gyerőmonostori Kemény János neje volt, valamint
I. Mihályról határozott okleveles adat tanuskodik,
4 Péchy levélt. 1542., 1559., 1573., 1607. évi stb. oklevelek.* hogy II. János gyermekei voltak; s
I. Mihálynak feleségét, fiait s ezektől való unokáit, valamint leányai közül is
Annát, Királyhalmi Petki Istvánnét, hasonlókép biztos okleveles alapon ismerjük.
1 Péchy levélt. 1559., 1571., 1584., 1607.; br. Bálintitt levélt. 1606. évi oklevelek.* A régi genealogiai táblák e részét tehát a felkutatott oklevelek nemcsak hogy legkevésbbé sem teszik kétségessé, hanem azokkal teljesen összhangban vannak s az emlitett izen levő egyes családtagok leszármazási viszonyait, házasságait és utódait egyenesen, be is bizonyitják.
Úgyhiszem sikerült tehát a nemzedékrend I. tábláját is helyesen megalkotnom; a II. tábla már minden részében okleveleken alapul.
Most tehát az oklevelekből csak néhány adatot kivánok még felhozni, a Sarmaságiak multjára vonatkozólag.
A nevet is adó Sarmaságon kivül a család többi vagyonának legtekintélyesebb részét kétségkivül
III. András Báthori Katával nyerte ága részére; mely azonban fiakban csakhamar kihalt. E Báthori-féle birtokok közt, melyekben ez ág a Báthoriak fejedelmi ágával a XVI. század közepén megosztozik, feltaláljuk az anyai közös ősükről, Moys nádor Árpád-házbeli nejétől örökölt
2 Kis B. Az Árpádok királyi vére; 23. és köv. l.* Somlyó, Perecsen, Hidvég, Györgytelke, Szinér stb. helységeket is.
De nem sokáig maradtak ezek e család kezén. A Sarmaságiak ezen ágában a fiuk keveset éltek.
II. László 1516-ban még kiskoru volt, nagybátyjának, II. Jánosnak gyámsága alatt, ki azonban elhalván, anyai nagybátyjának, Báthori Istvánnak gyámhatalma alá került. Meg is házasodott utóbb, de nejét nem találjuk megnevezve az oklevelekben; 1547-ben azonban már nem volt életben, csak fia,
IV. András, mint gyermek, kinek gyámja a II. János fia, I. Mihály volt, s ez perelt érdekében a Bánffiakkal. 1574-ben aztán már IV. András sem volt az élők között.
Úgy látszik, ez időtájban az imént emlitett
I. Mihály vitte a főszerepet a családban. Ő képviselte, mint gyám, nemcsak testvérének, Annának, a későbbi Kemény Jánosnénak, első férje Veress Zsigmondtól hátramaradt árváit, s miként láttuk a korán elhalt Sarmasági IV. Andrást is, hanem ő követelte magának, 1548-ban, 1550- és 1552-ben, elhalt testvére, I. István gyermekei fölött is a gyámságot s ő perel a család zálogos javaiért. Ez időben ő már meglett ember volt; 1542-ben ugyanis már hadba ment, mely alkalommal nővére, Anna részére Sarmaságon s több helyen zálogositott el birtokrészeket. – 1571-ben pedig nem élt többé, mert Szentannai Pollyák Klárát már mint özvegyét látjuk emlitve.
Ez I. Mihály és testvérei anyjuktól, Zólyomi Katalintól is örököltek jelentékeny vagyont, egyebek közt Biharmegyében Jankafalva, Molnos, Petri, Albis, Oltomány, Semjén, Vámospatak, Sárfő, Tulogd és Csokaly helységekben.
A család ez ágának kezén volt már a XVI. század második felében, Sarmaságon kivül, a középszolnoki Gurzófalva, Dershida, Szoldobágy, Szopor, Girókuta, Kiskorond, Kövesd, Szigeth és Majad birtokok s Remete és Babutelke prćdiumok, s a sarmasági, lompérti és kövesdi dézmák, a krasznamegyei Récse, a tordamegyei Kok és Szelistye birtokok és az ótordai birtokrész, Kolozsmegyében pedig Szent-Mihály-telke és Topa.
A XVII. század elejével e család több tagja, – a mint Basta Györgynek egy 1602 július 26-ikán Nagy-Szebenben kelt, s a Péchy levéltárban eredetiben meglevő protectionalis leveléből következtethető, mely Sarmasági Elek János és László részére adatott ki, – úgy látszik, az úgynevezett «német párttal» tartott.
Jelentékenyebb történeti szerepre azonban csak
II. Zsigmond emelkedett. Ezt Báthori Zsigmond, midőn ráunt Erdélyre, a lemondása iránti tárgyalások idején, 1597 július 24-ikén «bizonyos ügyében» Ferdinánd toskánai nagyfejedelemhez. Firenzébe küldte követségbe.
1 Utlevele a Péchy levéltárban.* Valószinüleg itt szerzett érdemeiért kapta Báthori Zsigmondtól a krassómegyei Goroszló, Barla és Baksa, Somlyó várához tartozó birtokokat, melyeket 1599-ben a Báthori András bibornok testvérének, Báthori Istvánnak visszabocsátott, de ezek fejében utóbbinak közbenjárására Báthori András fejedelemtől a karánsebesi districtusban Sidóvár várat s Szörénymegyében Lugost a hozzátartozó vidékkel együtt kapta. Midőn
aztán a bibornok halála után Báthori Zsigmond Erdélybe újra visszatért, 1602 márczius 27-ikén Brassóban kelt oklevél a tordai főispánságra emelte Sarmasági Zsigmondot; az 1602 augusztus 26-ikán Medgyesről kelt «adománylevél»-ben pedig Basta adományozta neki (a család által már egy 1584.-iki igazi törvényes adománylevél alapján birt) sarmasági, lompérti és kövesdi dézmákat.
Pár évvel utóbb Sarmasági a fejedelemségre vágyó Báthori Gábor megbizottja lesz, hogy részére Erdély fejedelmi székét megszerezze.
Érdekes az erről szóló 1607 január 15-iki megbizólevél, mely Báthori Gábor aláirásával és vörös pecsétével ellátva eredetiben megvan a Péchy levéltárban és igy szól: «Nos comes Gabriel Báthori de Somlyó, comitatuum Krasznensis et de Zabolch comes. Adgyuk mindeneknek az kiknek illik tudásokra ez mi levelünk által, hogy ez levél mutató meghijtt bizodalmas urunknak és atyánkfiának Sarmaságij Sigmond urunknak attunk oly authoritást, hogy ha az Isten, az keresztény császár eő Felsége és az országh arra viszen bennünket, hogy az erdélyi fejedelemségnek székiben ülhetünk, valamit jóakaróinknak my nevünkkel igér, Isten abban eő kegyelmük által előmenetelünket adván, fide mediante igérjük, arra magunkat, mindeneket helybenhagyunk, megadunk és prćstalunk. Kinek nagyobb elhitelire ereősségire és bizonyságára adgyuk ez mi levelünket kezünk irása és pecsétünk alatt. Datum in arce nostra Eched, die decimaquinta, mensis Januarii, anno domini millesimo sexcentesimo septimo».
Sarmasági Zsigmond ekkor már vagyonilag is hatalmas ur volt. A család ősi jószágainak javarésze az ő kezeibe volt összpontosulva. Ezeket mostohaanyja, Révay Anna már 1595-ben kibocsátotta Zsigmondnak és fivérének, II. Istvánnak, ez utóbbi pedig már 1601-ban nem levén életben, mivel csak leánygyermek maradt utána, kinek tartásáért Zsigmond sógornőjével, Serédi Dorottyával kiegyezett: most tehát már a testvérének jutott vagyont is saját kezeihez kapta, melyek aztán, a maga Zsigmond által szerzett uradalmakkal együtt, őt a legvagyonosabb emberek közé emelték.
Még nagyobb gazdagságba jutott, midőn a fejedelem szép rokonát, Abosi Füzi Borbálát vette nőül, ki már két kivégeztetett dúsgazdag főur, Gyulai Pál és Jósika István után maradt özvegységre. Figyelmes is volt iránta. Már 1601-ben 5000 frtért, melyet felesége és mostohagyermekei vagyonából felvett, nekik inscribálta Kövesd, Sarmaság, Sziget, Girókuta, Dershida, Korond és Remete birtokait s magtalan halála esetére rájok hagyta Sidóvárt és Lugost s tartozékaikat is, mely uradalom nem kevesebb, mint negyven helységből állott. A kövesdi és sarmasági s hozzátartozó birtokok inscriptiójáról azonban Sarmaságiné maga és gyermekei nevében utóbb lemondott. – Zsigmondunk pedig, kit 1609-ben majd
kövesdi, majd meg
branyicskai előnévvel is találunk, melyek közül az első a
sarmasági eredeti előnevet a családban utóbb majdnem egészen kiszoritotta, ekkor már fejedelmi tanácsos volt, s adományul kapta Aranymezőt és Csulyát is. A felesége révén kezéhez jutott Branyicska, azonban utóbb a Jósikákra ment vissza, a gerendi kastélyról és hozzátartozó uradalmakról pedig utódai lemondtak a Kemények javára, kik ezért nekik a kővárvidéki Fonáczot adták. Magának Zsigmondnak aztán Báthori Gábor halálával színtén letünt csillaga. Bethlen Gábor ellenében Drugeth Györgygyel tartott, s a deési csatánál sebet is kapott, azután pedig nótát és ezzel birtokvesztést.
Utódai, miként táblánkon látható, elég jó házasságokat kötöttek, de a család előbbi fényét és gazdagságát mégsem állithatták helyre. Az utolsó Sarmasági fiu, IV. István, 1836-ban halt el.
Czimerük a mult században használt pecséteken, kétféle alakban maradt fenn s még igy is némely variansokkal. Az egyik, mely először Sarmasági Miklós 1723-iki aláirásánál M. S. betükkel látható, válltól levágott, pánczélos kart mutat, kezében görbe karddal. Kevéssel később Sarmasági Ferencz aláirásánál 1740-ben a pánczélos kar koronán könyököl és egyenes kardot tart. – 1772-ben Sarmasági László is az először emlitett M. S. betüs pecséttel pecsétel. Ellenben Sarmasági István 1753-iki köriratos pecsétén két szárnytalan genius közt egy nyillal átlőtt nyaku daru látható. Régibb pecséteiket az okleveleken nem találtam.
KIS BÁLINT.
VEGYES.
Mileki János czimerlevele 1418-ból.
(Szines czimerképpel.)
MILEKI JÁNOS CZIacute;MERE 1418-BÓL.
Zsigmond király a czimerleveleket sohasem osztogatta bővebben, mint az 1418-ik esztendőben. A sok ünnepély, tornajáték kitünő alkalmul szolgált arra, hogy az udvarban megforduló nemesek közül azok, a kik még czimerrel nem birtak, ékes jelvény adományozását kérjék az uralkodótól. A magyarok közül leginkább a király környezetében szolgáló ifju urak járultak Zsigmond elé czimerkérő folyamodásaikkal s az ajándékozásra mindig hajlandó uralkodó szivesen megadta nekik azt a jelvényt, a mely nemességük tökéletessé tételére, ha itthon nem is, de külföldön mindig elengedhetetlennek tartatott.
Ezek a czimerek rendszerint békés, nem ritkán épen tréfás tárgyuak, mutatva, hogy nem hadi érdemek, hősiesség, sebek, vérontás, hanem inkább a király mulatságai közben tett szolgálatok jutalmazására szolgáltak. Volt köztük nyársra tüzött halas, vadászhálóban megfogott, avagy nyillal meglőtt szarvasos, gimen lovagló hölgyes, papagályos, sólymos apródsüveges, sőt főtt-rákos czimer, de talán valamennyi közt a legkülönösebb az volt, a melyet Mileki János kapott, a ki is egy kádba ültetett örvesnyaku medvét választott nemzetsége czimeréül.
Az oklevél, amely erről a furcsa czimer adományozásáról szól, Passauban, az 1418-ik évi Szent András napján (november 30-ikán) kelt. Szokott módon hártyára van irva s egyszerü festésben, magyar szokás szerint, az oklevél élén mutatja a czimert, a melyet Mileki László fia János, az oklevél szavai szerint, eszébe juttatván a király urnak szolgálatait és érdemeit, maga és rokonai: Mileki Miklós fia Andranus és Torródfalvi Péter fia Gál számára kért. Mik voltak a királynak emlékezetébe hozott érdemek, nem mondja el az oklevél, amiből bizton következtethetjük, hogy nem voltak valami nagyon nevezetesek.
Az oklevél a szokásos rövidebb formula szerint van szerkesztve s nem tartalmazza a czimerleirását. Hangzik pedig a következőképen:
Sigismundus Dei gratia Romanorum rex, semper augustus ac Hungarie, Dalmatie, Croatie etc. rex, omnibus Christi fidelibus tam presentibus quam futuris presentium (notitiam)
1 A szövegből kimaradt.* habituris salutem in eo, qui dat regibus regnare et victoriose triumphare. A claro lumine troni, velut e sole radii, nobilitates legittimo iure procedunt et omnium nobilitatum insignia a regia dignitate sic dependent, ut non sit dare alicuius generositatis insigne, quod a gremio non proveniat regie claritatis. Sane ad universorum tam presentium quam futurorum notitam harum serie volumus pervenire, quod fidelis noster dilectus Johannes filius Ladislai de Milek coram nostra maiestate personaliter constitutus, propositis et in nostri memoriam reductis suis fidelibus servitiis et fidelium obsequiorum gratuitis meritis sincerisque atque acceptis et laudandis complacentiis; quibus ipse nobis et sacro nostro regio diademati a longinquis temporibus in nostris diversis et predicti regni nostri Hungarie agendis prosperis scilicet et adversis persone et rebus suis non parcendo claritati nostre indefesse et laudabiliter studuit famulari et in antea studebit se gratum reddere et acceptum, arma seu nobilitatis insignia, in presentium nostrarum litterarum capite depicta, maiestati nostre exhibendo, ipsa ab eadem nostra maiestate sibi et per eum Andrani filio Nicolai de eadem, Gallo filio Petri de Thorudfalw, fratribus suis condivisionalibus atque consanguineis item heredibus et posteritatibus umversis dari et conferri humilime et devote suplicavit. Unde nos prefati Johannis gratis affectibus [intuentes] obsequiorum merita, quibus studiis diligentibus et indefessis actenus erga nostram claruit maiestatem cotidieque claret et in antea eo studiosius clarere poterit et debebit, quanto se et suos singularioribus honorum gratiis sentiet decoratos, animo deliberato et ex certa nostre maiestatis scientia prefato Johanni et per eum antedictis fratribus et consanguineis ipsorumque heredibus et posteritatibus universis ad ipsius Johannis indefessibilis suplicationis instantiam prescripta arma seu nobilitatis insignia hic, ut prefertur, depicta ac pictoris magisterio distincte descripta virtute presentium conferimus, imo de abundantiori plenitudine specialis nostre gratie, ad maiorem prelibati Johannis et aliorum supradictorum nobilitatis gloriam, damus et elargimur et iidem Johannes et alii supradicti ipsorumque heredes et posteritas universa nata et nascitura hec arma seu nobilitatis insignia, prout presentibus litteris circa principium appropriatis colonbus diversis inserta pictura denotat et declarat, amodo in antea in preliis, hastiludiis, torneamentis et in omni exercitio militari et clientari gestare valeant pariter et deferre; gaudeant igitur favore regio et de tanto munere singularis gratie antefatus Johannes nec non alii supradicti eorumque posteritates merito exultent, tantoque fideliori studio ad honorem regium eorundem is antea solidetur intentio, quanto ampliori favore preventos se conspiciunt munere gratiarum. Presentes autem ad premissorum memoriam perpetuam cum pendente secreto nostro regio sigillo, quo ut rex Hungarie utimur, prelibato Johanni ac aliis supradictis ipsorumque heredibus et posteritatibus universis duximus gratiose concedendum. Datum Patavie cis Danubium, in festo beati Andree apostoli, anno domini millésimo quadringentesimo decimo octavo, regnorum nostrorum anno Hungarie etc. tricesimo secundo, Romanorum vero nono.
Az oklevél a vasvár-szombathelyi káptalan levéltárában Lad. 1. fasc. 4. no. 26. szám alatt őriztetik. Az élére festett czimerkép alapja barna, fekete és vörös vonallal van keritve, alapszine már ki nem vehető, nagysága 140 x 104 miliméter. A czimer: körives kék paizsban ezüst kádban guggoló, nyakán lánczos ezüst örvet viselő természetes szinü medve; a paizson kék-ezüst takarós ezüst sisak van, melyen aranykoronára helyezve a paizsbeli alak látható. Arányait s kivitelét tekintve a czimer a leghibátlanabbak közül való.
A czimerszerző családjáról nagyon keveset tudunk. Milek község, amelyről János ur magát nevezte, Vasvármegyében fekszik. Régi telep lehetett; már 1217-ben van róla szó egy oklevélben,
1 Hazai okmánytár. IV. k. 9. l.* a mely mint a vasvári káptalan birtokát emlegeti. 1350-ben már más birtokosairól is van tudomásunk: Nagy-Lajos király egy Rómában 1350-ben, a Szent Mihály napja előtti vasárnapon kelt okleveléből, a melylyel Koltai János fiait, Jakabot, Éliást és Jánost megerősitette Mylek és Gyanonfalu birtokában.
2 Fejér. Cod. Dipl. IX. k. 1. 117. l.* A Milekiekről, a kik úgylehet, vérségi összeköttetésben voltak ezekkel a Koltaiakkal, 1353-tól kezdve van szó az oklevelekben. A vasvár-szombathelyi káptalan levéltárában egész sorozat a családot illető oklevél van,
3 Csánki, Magyarország földrajza.* amelyekhez azonban ez idő szerint hozzá nem férhettünk. Ezen oklevelek legutolsója 1478-ból való; innen kezdve nyoma vesz a Milekieknek.. A török hóditás idejében még a falu is, a melyről nevüket vették, elpusztult.
Jóval többet tudunk a czimerlevélben Mileki Jánossal és Andrással együtt szereplő Torródfalvi Gál családjáról. Torródfalva vagy Tarodfa Mylektől nincs messze s ép úgy, mint ez, Vasvármegyéhez tartozik. A róla elnevezett nemzetség legelső ismert tagja azon Péter, a kiről a fentebb közölt armális, mint a társczimerszerző Tarródfalvi Gál apjáról tesz emlitést. 1418-ból Gálon kívül még Torródfalvi László fia Jánosról tudunk, egy a vasvári káptalan által kiadott határjáró levél révén, a mely Jánost, mint tanúként meghivott szomszédot emliti.
4 Országos Levéltár, Dl. 10,719.* Ezután 1455-ig nincs adatunk a családról; ezen évben, mint azt Nádasdi Darabos László és Wysi Gál vasvármegyei alispánok egy április 18-ikán kelt okleveléből tudjuk,
5 Országos Levéltár, Dl. 14,944.* Torródfalvi György fiai, Dénes, Bálint és Miklós zálogba vettek Septhei Pázmán Pétertől négy és fél aranyforinton egy Köveskúton fekvő darab földet, a melyet a nevezett Baloghfalvi Terjék Mihálytól birt volt zálogban. Egy másik, egy évvel később kelt oklevélből más Tarródfalviakat ismerünk meg: V. László király 1456 április 18-ikán megerősitette Tharródfalvi Imrét, Lászlót és Pétert Lapsa nevü birtokukban, a mely ősi földjüket az időben a hollósi nemesek tartották megszállva.
1 Teleki, Hunyadiak kora, X. k. 504. 1.* Torrodfalvi György fia Miklósról még egyszer van szó, 1457 augusztus 1-én jelen van egy a vasvári káptalan által végzett beigtatáson.
2 Országos Levéltár, Dl. 15, 173.* 1471-ben bizonyos peresügyben tanácskodik Thorródfalvi Thorród Péter és Thorródfalvi Bagó Demeter.
3 Magyar Nemzeti Múzeum, Békássy család levéltára.* 1497-ből bizonyos Csákányi Thoródy Péter nevét ismerjük;
4 Csánki, Magyarország Földrajza, II, k. 854. l.* egy a Dalnoki család leszármazását mutató táblázatról
5 Turul, 1889. évf. 92. l.* pedig 1500-ból Tharródy Mihályét, a kinek neje volt özv. Darázsy Andrásné, született Dalmady Zsófia.
Mindezek közt azonban lehetetlen a kapcsolatot feltalálni. Hihető, hogy valamennyien ugyanazon törzs leszármazói voltak, bár az az eshetőség sem tekinthető kizártnak, hogy több, egymással vérségi összeköttetésben nem álló Tarródfalván birtokos nemest emlegetnek az idézett oklevelek.
Nagy Iván
6 Magyarország Családai, XI. k. 66–67. 1.* a XVI. század közepétől fogva már összefüggő leszármazási tábláját adja a családnak. A genealógiát a XVI. század első felében élt Német-Szecsődi Taródi Bertalan nyitja meg. A családfán ezen Bertalan fiaiként szereplő Péter és Benedek 1546-ban I. Ferdinánd királytól a magvaszakadt Bükyek birtokait, névszerint Mankó-, Tyvánfalva-, Egyházas-, Sándorfalva- és Viszlófalva-Bük sopronvármegyei birtokokat nyerték adományul.
7 Liber Regius.* Péter és Benedek testvérének Benedeknek nem, mint Nagy Iván irja,
Nagy-Ujvári, hanem Nagy-Unyomi Loránt Borbála volt a felesége.
8 Magyar Nemzeti Múzeum kézirattára. 3703. fol. lat. III.* Azt is tévesen irja Nagy Iván, hogy Taródy Andrásnak († 1628 előtt) neje Földváry Orsolya, mert valójában Gereczi Bertalan kanizsai kapitány leánya, Borbála volt, a ki atyjával és testvéreivel együtt II. Ferdinándtól 1300 forintban zálogba kapta a Bessei Farkas Tamás, Ferencz és Mihály magvaszakadtával gazdátlanná lett pozsonymegyei uzori, cséllyei, bári, szentmihályfalvai és opáczai, valamint a nyitramegyei farkasdi birtokrészeket.
9 Liber Regius, Anno 1628. fol. 117.* 1699-ből Tarródy Mihály és neje Péter Éva, nyertek I. Lipóttól összes halastói (Vasmegye), hegyháti, büki, ságodi és alibánfai (Sopron
megye) birtokaikra s egy a Zala folyón fekvő malmukra új adományt.
1 Liber Regius, Anno 1699. fol. 522.*
Ennyivel tudjuk megpótolni a Nagy Iván közlötte adatokat. A család ujabb időbeli genealógiájáról nincsenek adataink; csupán azt lehet kétségtelenül megállapitani, hogy a Taródiak még a XIX. század elején is birtokosok voltak több dunántuli megyében. Valószinüleg ma is él a család.
A Nagy Ivánnál található hontmegyei ág aligha volt rokonságban a vasmegyei Taródiakkal: kapcsolatot a két hasonló nevü család közt nem lehet találni.
Meg kell még emlitenünk, hogy a Taródiaknak a XVI. század óta használt czimere attól, a melyet Taródfalvi Gál 1418-ban Zsigmond királytól kapott, merőben különbözik. A
Siebmacher2 Wappenbuch des Adels von Ungarn. Supplementband. 116. l.* Taródi András XVI. századi pecsétje és az 1623-ban Lakompaknál elesett Taródi Mátyás sirköve után a következő czimert tulajdonitja a családnak: kékben, zöld talajból előtörő s a paizs jobb széléhez támaszkodó sziklafalra kapaszkodó fekete kecskebak; sisakdisz koronából kinövő fekete kecskebak, takaró kék-arany.
E leirásban csupán az a feltünő, hogy a szinek egy XVI. századi pecsét s egy sirkő után, a melyek szineket a legritkább esetben adnak, vannak megállapitva.
VARJU ELEMÉR.
Még néhány szó a «hűtlen Kozmafiakról».
Wertner Mór ur a Turul 1900. évf. 147-148. lapjain Bánai Kozma nemzetségéről értekezik. Ezen értekezésének kiindulási pontjául egyik, a hütlen Kozmafiakról szóló szerény czikkem szolgál.
Ezen czikkemben a Kún László alatti belvillongások egyik epizódját akartam tisztázni; de hogy ezt tehessem, a hütlen Kozmafiak nemzetségét kellett megállapitanom. Hogy helyes nyomon jártam, mutatja az, hogy Wertner is ugyanazon eredményhez jutott, mint én – de négy évvel előbb. Ezen tényből mások esetleg azt következtethetik – bár Wertner előre tiltakozik ezen feltevés ellen – hogy idegen tollakkal akartam ékeskedni, vulgo: hogy irodalmi lopást követtem el.
Szerencsémre majdnem minden kis dolgozatomban hangsulyoztam, minő nehéz nekünk a vidéken genealogiai tanulmányokat végezni. – A legfontosabb hazai forrásmunkák, oklevéltárak, – a Turul és Századok – több nem telik ki tőlünk. Iacute;gy Wertnernek az Adlerben megjelent értekezéséről sem volt, nem lehetett tudomásom.
Ennyit irodalmi becsületem érdekében. Wertner elsőbbségi jogát pedig készségesen elismerem. De néhány megjegyzést kell tennem fenn idézett czikkére.
Hogy Tamás bán atyja, Achilles már 1266-ban nem élt – igaz. Dolgozatomban az vagy irás- vagy nyomdahiba 1256 helyett. De arra nézve, hogy Kozma fiai Kozrna és Pál 1295-ben haltak meg, okmányra támaszkodtam: Fejér, VI/I. k. 353. l. Természetes, hogy mivel egy 1296-iki okirat szerint még élnek (Wenzel, X. k. 224. 1.), az egyik okirat keltezése hamis. Hogy melyik – ezt Wertner hivatottabb lesz eldönteni, mint én. Szerintem valószinü, hogy a Fejéré. De ez csak feltevés.
Különben pedig köszönetet mondok Wertnernek, hogy Bánai Kozma nemzetségéről szóló kutatását közölte, mert ez által egy másik kérdésben a téves utról terelt vissza.
Ifj. KÁLLAY UBUL.
TÁRCZA.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság igazgató-választmánya 1900. november hó 29-ikén ülést tartott, melyen báró
Radvánszky Béla elnöklete alatt
Fejérpataky László másodelnök,
id. Bánó József, Barabás Samu, Békefi Remig, Borovszky Samu, id. Daniel Gábor, Illésy János, Makay Dezső, Pettkó Béla, ifj. Reissig Ede, Soós Elemér, id. Szinnyei József, Varjú Elemér ig.-vál. tagok,
Schönherr Gyula titkár,
Áldásy Antal jegyző és
Tóth Árpád pénztárnok vettek részt.
Az elnök az ülést megnyitván,
Áldásy Antal jegyző felolvasta
Wertner Mór ig.-vál. tagnak «Adalékok a Csák nemzetség történetéhez» czimü dolgozatát, mely a Turulban fog közzététetni.
Varjú Elemér ig.-vál. tag bemutatta
Karácsonyi János «A magyar nemzetségek története a XIV. század közepéig» czimü munkájának a Magyar Tud. Akadémia kiadásában megjelent T. kötetét. Az ismertetés a Turul szakirodalmi rovatában fog megjelenni.
A folyó ügyek élén a titkár bejelentette, hogy az igazgató-választmányban megüresedett helyek betöltésére és levelező tagok választására az ülést megelőző
napig hét ajánlólevél érkezett be. Az ülésben felbontatott és felolvasott levelek a következő ajánlatokat tartalmazták: Igazgató-választmányi tagságra
Éble Gábort ajánlják Fejérpataky László és id. Szinnyei József,
Ghyczy Pált ajánlják Schönherr Gyula, Szent-Ivány Zoltán és id. Színnyei József; levelezőtagokul
Daróczy Zoltánt ajánlják Áldásy Antal és Dézsi Lajos,
Győry Árpádot ajánlják Fejérpataky László és Schönherr Gyula,
Jedlicska Pált ajánlják Áldásy Antal és Karácsonyi János,
Meliorisz Bélát ajánlják Schönherr Gyula és Varjú Elemér,
Sváby Frigyest ajánlják Áldásy Antal és Karácsonyi János. Az alapszabályoknak a választásokra vonatkozó szakaszai felolvastatván, a titkos szavazás menejtetett s annak eredményeként
Ghyczy Pál 17 szavazattal egyhangulag,
Éble Gábor 15 szavazattal 2 ellenében az igazgató-választmány tagjaivá,
Meliorisz Béla 17szavazattal egyhangulag,
Daróczy Zoltán és
Győry Árád 16szavazattal egy ellenében,
Jedlicska Pál és
áby Frigyes 14 szavazattal 3 ellenében levelezőtagokká választattak.
Ezután a titkár jelentést tett a Szilágyi Sándor kolozsvári szülőházát megjelölő emléktáblának november hó 2-ikán megtörtént leleplezéséről, melyen a társaságot az elnökség intézkedéséből kifolyólag képviselte. Jelentette továbbá, hogy a székesfehérvári Vörösmarty-ünnepen deczember hó 2-ikán
Óváry Lipót, id.
Szennyei József ig.-vál. tagok és ő fogják a társaságot képviselni, és hogy az elnökség ez alkalomból meleghangu átiratban üdvözölte a Vörösmarty kört.
Nagy Iván másodelnök felett az emlékbeszéd megtartására a titkár az igazgató-választmány megbizásából
Karácsonyi János ig.-választmányi tagot kérvén fel, ő a megbizást elfogadta, mit az igazgató-választmány örömmel vett tudomásul.
A pénztárnok jelentést tett a társulat vagyoni állapotáról, mely az ülés napján a következő volt: Bevétel 6496 kor. 55 f., kiadás 5988 kor. 95 f., maradvány 507 kor. 60 f. Vagyonállás: értékpapirokban 24,000 kor., alapitványokban kötelezvényekkel 4800 kor., kötelezvény nélkül 1000 kor., a középkori czimeralbum és nemzetségi zsebkönyv alapjára takarékpénztárban elhelyezve 600 kor., pénztári készlet 507 kor. 60 f., összesen 30,907 kor. 60 f.
A pénztár és az évi számadások megvizsgálására és az 1901. évi költségelőirányzat elkészitésére az ig.-választmány id. Szennyei József elnöklete alatt Borovszky Samu és Éble Gábor ig.-választmányi tagokat küldte ki.
A titkár bemutatta a szolnok-dobokamegyei irodalmi, történelmi és ethnographiai társulat levelét, melyben a társaság kiadványait dijtalanul kéri könyvtára részére megküldeni. Az igazgató-választmány a kérelemnek saját anyagi viszonyai korlátoltságára való tekintettel sajnálatára nem adhat helyet, de késznek nyilatkozott az esetre, ha a kérelmező társulat a társaság rendes tagjai közé belép, a Turul készletben levő 1888.-1900. évi folyamait feleáron, a Tárgymutatót, a Nemzetségi Zsebkönyvet és a Századunk névváltoztatásai czimü munkát dijtalanul bocsátani rendelkezésére.
Egy vidéki könyvárus ez utóbbi munka megvétele ügyében intézvén kérdést a titkári hivatalhoz, az ig.-választmány a titkár előterjesztésére felhatalmazta az elnökséget, hogy e nagyobb készletben heverő kiadvány értékesitésének módja felől, az ajándékozó
Ivány Zoltán ig.-vál. taggal egyetértésben, a legközelebbi ülés elé javaslatot terjeszszen be.
Ifj. Reissig Ede ig.-vál. tag felhivja az igazgató-választmány figyelmét a bécsi «Adler» heraldikai és genealogiai társaság által 1901-ben Bécsben rendezendő nemzetközi heraldikai kiállitásra és felveti a kérdést, hogy a társaság hajlandó volna-e abban részt venni?
Az igazgató-választmány a figyelmeztetést köszönettel fogadta, de a részvétel kérdését csak akkor teheti tanácskozás tárgyává, ha arra a nevezett társulat elnöksége részéről hivatalos uton felszólitást nyer.
Id. Bánó József ig.-vál. tag kérdést intézvén a Nemzetségi Zsebkönyv folytatása ügyének állapotáról, az elnök jelenti, hogy az Athenaeum irodalmi és nyomdai részvénytársulat hajlandónak nyilatkozott a zsebkönyv második részének, a nemesi családok nemzedékrendjének kiadására, ha a társaság a munka kéziratát dijtalanul bocsátja rendelkezésre és 250 példánynak előállitási áron leendő átvételére kötelezi magát. Ily föltételek mellett az elnök számitása szerint egy kötet kiadása, a tiszteletdijra (ivenkint 60 koronával) 2000 koronát, a példányok megvételére 1000 koronát számitva, 3000 koronával terhelné a társaságot. Az igazgató-választmány a jelentést tudomásul véve, felhatalmazza az elnökséget, hogy addig is, mig a kiadóval A végleges megállapodás létrejön, a kiadás költségei fedezésének kérdését az 1901. évi költségvetési előirányzatban az anyagi helyzetnek megfelelő módon figyelembe vegye.
A napirend ezzel ki lévén meritve, az elnök a jegyzőkönyv hitelesitésére id.
Szennyei József és
Varjú Elemér ig.-vál. tagokat kérte fel s az ülést bezárta.
A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság deczember 20-ikán tartotta meg nagygyűlését, melyen
Fejérpataky László másodelnök, majd
báró Radvánszky Béla elnöklete alatt id.
Bánó József, Barabás Samu, Békefi Emil, Boncz Ödön, Borovszky Samu, Csoma József, id.
Daniel Gábor, Emich Gusztáv, Hajnik Imre, Illéssy János, Makay Dezső, Pettkó Béla, ifj.
Reissig Ede, Soós Elemér, Szent-Ivány Zoltán, id.
Szinnyei József, Varjú Elemér ig. vál. tagok,
Császár Ferencz, Esztegár László, báró Györffy Samu, Hódy Imre Ferencz, Horváth Sándor, Jalsoviczky Sándor, Puky József társ. tagok,
Schönherr Gyula titkár,
Áldásy Antal jegyző és
Tóth Árpád pénztárnok vettek részt.
Fejérpataky László másodelnök a nagygyűlést a következő beszéddel nyitotta meg:
Tisztelt Nagygyűlés!
A történelem két segédtudományának, a heraldikának és genealogiának ünnepe az, mikor nyilvánosan beszámolunk egy esztendő történetéről. Titkári jelentéseinkben gondosan registráljuk az új eredményeket, melyeknek mindegyike egy-egy mozaikszem a nemzeti mult teljességének ismeretéhez. Nem szoritkozunk csupán társaságunk működésére, örömmel jegyezzük fel a vivmányokat, melyeket művelésre kitűzött szaktudományaink a társaság kebelén kivül is felmutathatnak, mert azt hiszszük, hogy a mi disciplináink irodalmának virágzásában, a szakkutatás elterjedésében a mi társaságunk zajtalan de következetes müködésének is megvan a maga része. Őszintén örültünk, hogy a mi folyóiratunkon kivül egy más szakfolyóirat is keletkezett, csaknem azonos tudományos czélzatból; a családtörténetnek immár második éve müködő új organuma nemcsak nem versenytársa folyóiratunknak, hanem örömmel fogadott munkatárs abban, hogy a családi mult szövevényei mind jobban tisztázva álljanak szemeink előtt. Uj organum uj barátokat, uj érdeklődőket teremt; s nekünk diadal, ha a nemzeti mult iránt érdeklődők száma gyarapodik.
Genealogiai irodalmunk mult évi eseménye Karácsonyi János tagtársunk monumentális munkája a magyar nemzetségekről. A nagy alkotás társaságunkon kivül látott napvilágot, de kétségtelen, hogy létrejöttéhez tizennyolcz esztendős előkészitő munkánk sokban hozzájárult.
Csatoljon a most kezdődő tizenkilenczedik év is hasonló eredményeket a már meglevőkhöz. Működjék társaságunk az eddigi irányban zaj nélkül tovább a megkezdett uton, s a czél, a melyet 1883-ban zászlónkra irtunk, egyre közelebb lesz.
Ezzel a nagygyülést megnyitom.
A másodelnök ezután a nagygyülés további vezetésére
id. Bánó József ig.-vál. tagot kérvén fel, a felolvasó asztalhoz ült és megtartotta emlékbeszédét Szilágyi Sándor másodelnök felett.
Az emlékbeszéd a Turulban fog megjelenni.
Bánó József az elnöki széket ekkor az időközben megjelent
báró Radvánszky Béla elnöknek adta át.
A folyó ügyek első tárgya az Odescalchi Arthur herczeg lemondása folytán üresedésben levő másodelnöki szék betöltése volt. A nagygyülés szavazóképessége megállapittatván, az elnök a titkos szavazást elrendelte és a szavazatok beszedésére a titkárt és a jegyzőt küldte ki.
A szavazás megejtetvén, annak eredményeként másodelnökké 20 szavazattal 7 ellenében
id. Bánó József ig.-vál. tag választatott meg, ki a társaság bizalmát meleg szavakkal köszönve meg, a választást elfogadta.
Szavazatot kaptak még:
Csoma József, Pauler Gyula és
Szent-Ivány Zoltán ig.-vál. tagok.
Ezután
Schönherr Gyula titkár felolvasta jelentését a társaság 1900. évi müködéséről. A nagygyűlés tudomásul vette a titkári jelentést, mely egész terjedelmében a Turul jelen füzetében közöltetik.
Tóth Árpád pénztárnok bemutatta részletes jelentését a pénztár és a társaság vagyonának állapotáról. E szerint a pénztári eredmény a nagygyűlés napjáig a következő adatokat mutatja.
Bevétel.
1.
|
Pénztári maradvány 1899-ről
|
255
|
kor
|
36
|
fill.
|
2.
|
Értékpapirok kamatai (23,60 kor. után egész évre, 400 korona után félévre)
|
952
|
«
|
–
|
«
|
3.
|
Alapitványok kamatai
|
300
|
«
|
–
|
«
|
4.
|
Pártoló tagdijakból
|
2780
|
«
|
–
|
«
|
5.
|
Évdijakból
|
2654
|
«
|
90
|
«
|
6.
|
A társulati kiadványok eladásából
|
341
|
«
|
–
|
«
|
7.
|
A postai megbizások költségeiből megtérült
|
33
|
«
|
58
|
«
|
8.
|
A középkori czimeralbum kiadására (a) a takarék-pénztárban elhelyezett 400 kor., b) a M. Tud. Akadémia segélye 600 kor.)
|
1000
|
«
|
–
|
«
|
9.
|
Alapitvány-befizetés
|
400
|
«
|
–
|
«
|
10.
|
Rendkivüli bevétel
|
21
|
«
|
81
|
«
|
|
Összesen
|
8738
|
kor.
|
65
|
fill.
|
Kiadás.
1.
|
Személyi járandóságok
|
1500
|
kor.
|
–
|
fill.
|
2.
|
Irói tiszteletdijak és szerkesztés
|
1067
|
«
|
–
|
«
|
3.
|
Nyomdai költségek
|
2843
|
«
|
57
|
«
|
4.
|
Szinnyomatok készitése
|
280
|
«
|
–
|
«
|
5.
|
Metszetek, rajzok készitése
|
437
|
«
|
80
|
«
|
6.
|
Postai megbizások szétküldésének költségei
|
87
|
«
|
60
|
«
|
7.
|
Irodai átalány
|
120
|
«
|
–
|
«
|
8.
|
Társulati szolga dijazása
|
120
|
«
|
–
|
«
|
9.
|
Ujévi ajándékok, pénzbeszedési dijak, másolatok stb.
|
211
|
«
|
79
|
«
|
10.
|
A középkori czimeralbum kiadására takarékpénztárban elhelyezve
|
1000
|
«
|
–
|
«
|
11.
|
Tőkésités
|
368
|
«
|
80
|
«
|
12.
|
Rendkivüli kiadás
|
10
|
«
|
–
|
«
|
|
Összesen
|
8046
|
kor.
|
–
|
fill.
|
|
Készpénz
|
692
|
«
|
09
|
«
|
1.
|
Értékpapirok névleges értékben (koronajáradék 23,800 korona, jelzáloghitelb. nyer. kötvény 200 K)
|
24,00
|
kor.
|
–
|
fill.
|
2.
|
Kötelezvényekkel biztositott alapitványok
|
4,800
|
«
|
_
|
«
|
3.
|
Kötelezvény nélküli alapitványok
|
1000
|
«
|
–
|
«
|
|
Az alapitványok összege
|
29,800
|
kor.
|
–
|
fill.
|
4.
|
A középkori czimeralbum kiadására takarékpénztárban elhelyezett öszszeg és annak kamatai
|
|
«
|
65
|
«
|
5.
|
A Nemzetiségi Zsebkönyv czéljaira a takarékpénztárba elhelyezve
|
200
|
«
|
–
|
«
|
6.
|
A fenti készpénz
|
692
|
«
|
09
|
«
|
|
Összes vagyon
|
31,778
|
kor.
|
74
|
fill.
|
Minthogy a választmány a számadások megvizsgálása felől már intézkedett, a nagygyülés a pénztári kimutatást ideiglenesen tudomásul vette.
A napirend után Borovszky Samu igazg.-vál. tag bemutatott egy Hunyadi János kormányzótól származó czimereslevelet, mely 1449 április 7-ikén Budán Félegyházi Adorján budai alvárnagy részére állíttatott ki. A czimereslevél Karakas Károly, Bihar vármegye allevéltárnokának tulajdona, kitől ifj. Reissig Ede ig.-vál. tag hozta el a társasággal való közlés végett. Az elnök a szives figyelemért ifj. Reissig Edének köszönetet mondva, felkérte öt, hogy a Turulban ismertesse.
A jegyzőkönyv hitelesitésére az elnök Szent-Ivány , Zoltán ig.-vál. és báró György Samu évdijas tagokat kérte fel, s ezzel a nagygyülés véget ért.
Jelentés a Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaság 1900. évi működéséről.
Tisztelt Nagygyűlés!
Titkári tisztemből kifolyólag a következőkben van szerencsém beszámolni társaságunk 1900. évi működéséről.
Az utolsó nagygyűlés idejében, mely 1899 deczember 12-ikén tartatott meg, társaságunk 5 örökös alapitó, 35 négyszázkoronás, 32 kétszázkoronás alapitó-tagot, 146 pártoló és 312 évdijas tagot számlált. Az év folyamán évdijas tagjaink közül egy az ezerkoronás örökös alapitó-tagok sorába lépett, az évdijas tagok közé pedig 11 uj tag vétette fel magát. E gyarapodással szemközt áll azon veszteség, melyet társaságunk 1 örökös és 1 négyszázkoronás alapitó, 2 pártoló és 6 évdijas tagjának elhunyta, továbbá 1 pártoló, valamint 1 évdíjas tag kilépése által szenvedett. Társaságunk tagjainak száma tehát 73 alapitó, 143 pártoló, 315 évdijas tag, összesen 531, vagyis csupán egygyel több, mint a mennyivel ez évi munkásságunkat megkezdtük.
Elhunyt tagtársaink közül névszerint kell megemlitnem
Batthyány Géza grófot, örökös alapitóink egyikét,
Ivánfi Edét és
Majláth Bélát, kik közül a két utolsó az alapitás évétől kezdve, az első 1885 óta volt tagja igazgató választmányunknak. Mig
Batthyány gróf a főrangu köröknek,
Ivánfi a vidék tudomány világának érdeklődését volt hivatva képviselni az igazgató választmányban,
Majláth Béla azon tagtársaink közé tartozott, kik úgy a társaság ügyének vezetése körül tanusitott buzgalmukkal, mint a folyóiratunk hasábjain kifejlett munkásságukkal egyaránt megörökitették nevüket társaságunk évlapjaiban.
Az igazgató-választmány kebelében megüresedett helyeikre a közbizalom
Éble Gábor és
Ghyczy Pál évdijas tagtársainkat ültette, amannál a családtörténeti irodalom sikeres művelését, ennél a czimertan egyes specziális kérdései, különösen pedig a hazai és külföldi heraldika kölcsönös vonatkozásai iránt tanusitott érdeklődést kivánva jutalmazni választásával. A harmadik hely betöltetlen maradt. De kárpótlásul felelevenitette az igazgató-választmány az alapszabályokban gyökerező azon jogát, hogy tudománykörünk művelése terén érdemeket szerzett tagtársaink sorából egyeseket a levelező tagság diszes czimével füzzön szorosabban társaságunkhoz. Azon tagtársaink közül, kikkel levelező tagjaink immár megfogyatkozott száma ez alkalommal kibővült,
Daróczy Zoltán évdijas tag a Magyar Nemzetségi Zsebkönyv előmunkálataihoz ajánlott fel tekintélyes adatgyüjteményében jelentékeny segítséget;
Győry Árpád évdijas tag a bécsi tudományos körökkel való érintkezésnél tesz társaságunknak figyelemreméltó szolgálatot,
Jedlicska Pál, Meliórisz Béla és
Sváby Frigyes a genealogiai és heraldikai irodalom terén kifejlett munkásságukkal vonták magukra az igazgató-választmány figyelmét.
A személyi változások sorában kell megemlitnem, hogy
Odescalchi Arthur herczeg, kit mult évi nagygyűlésünk a Szilágyi Sándor halála által megüresedett másodelnöki székbe emelt, a választást nem fogadta el, és elnökünkhöz intézett nyilatkozatában arra hivatkozva, hogy magán körülményei miatt mindennemü nyilvános szerepléstől vissza vonult, arra kérte a társaság tagjait, engedjék meg, hogy továbbra is mint az igazgátó-választmány tagja szolgálhassa a társaság érdekeit. A másodelnöki szék ennek következtében az egész évben üresen maradt és csak mai nagygyűlésünkön töltöttük be egy oly férfiu személyével, a kinek az igazgató-választmány kebelében eddig kifejtett tevékenysége igazolja a társaságnak e választásban iránta megnyilatkozó bizalmát.
Igazgató-választmányunk a lefolyt évben az ügyrend által előirt időközökben: február 22-ikén, április 26-ikán, szeptember 27-ikén és november 29-ikén tartotta meg üléseit.
A februári ülésen állapittatott meg, a számvizsgáló bizottságnak a vagyoni helyzetről tett jelentése kapcsán, az évi költségvetés, mely a bevételeket 8189 korona 36 fillérben (az előző évi költségvetés bevételi tételénél 668 korona 50 fillérrel nagyobb összegben), a kiadásokat 8180 koronában (660 korona 14 fillérrel magasabban mint 1899-ben) hozta előirányzatba.
Ugyanez ülés határozta el, hogy a középkori czimer-album egy kötetét kiadja,
Fejérpataky László másodelnököt bizva meg annak szerkesztésével, s egyuttal meginditja a Nemzetségi Zsebkönyv folytatásának előmunkálatait. S ez ülésen vette az igazgató-választmány
őszinte sajnálkozással tudomásul Fejérpataky László visszalépését a Turul szerkesztésétől, melynek vezetése ezentul a jelentést tevő titkár feladatát képezi.
Az áprilisi és szeptemberi ülések csupán folyó ügyek elintézésével foglalkoztak, mig a novemberi ülés főtárgya az igazgató-választmányi és levelező tagok választásán kivül a számvizsgáló-bizottság kiküldése és a Nemzetségi Zsebkönyv kiadása ügyének előkészitése volt.
A társaság folyóirata, a Turul a tavalyi nagygyűlés után az 1899. évi folyam 4. füzete és a jelen évi, immár XVIII. évfolyam 1., 2. és 3. füzete, jelent meg a szokott negyedévi időközökben, a rendes terjedelemben és kiállításban.
Beszámolni ohajtva, az eddigi szokáshoz hiven, e füzetek tartalmával, melyek társaságunk tudományos munkásságának egy évi eredményét adták át a nyilvánosságnak, meg kell emlékeznem arról a nagy változásról, mely a folyóirat szerkesztésében ez év elején beállott. Az 1899. évi folyam negyedik füzete utoljára viseli magán
Fejérpataky László szerkesztő nevét. Érdemes másodelnökünk 1883-tól 1885-ig báró Nyáry Alberttel, 1886-tól 1896-ig egymaga, 1897-től alulirottal, a társaság akkori jegyzőjével együtt állott a folyóirat élén, s annak tudományos sikerei az ő nevével vannak elválaszthatatlanul egybeforrva. Lemondása a szerkesztésről nehéz feladatokat ró utóda vállaira. De ha nevét nélkülöznünk kell a folyóirat czimlapján, nem mondunk le szakavatott tolla támogatásáról, s tizenhét év sikerei, melyeket a Turul az ő szerkesztése, alatt ért el, a jövőben is biztosítják számunkra azoknak a munkatársaknak közreműködését, a kiknek vállvetett buzgalma oly magas szinvonalra emelte társaságunk közlönyét.
A régi munkatársak legjobbjai, czimertani irodalmunk legalaposabb müvelői foglalkoztak ezuttal is a Turul egyik specziális feladatával, középkori armálisaink hü hasonmásban való ismertetésével és méltatásával. A füzeteinkben közzétett szines czimerképek a lefolyt évben is Zsigmond korabeli heraldikánk emlékei közül vétettek. Kereszturi és Dansai Csese Lászlónak és társainak 1418 márczius 29-ikén nyert czimerében
Karácsonyi János ig. vál. tagtársunk a Wesselényi család ősi czimerét ismerve fel, mely kritikáról tanuskodó tanulmányban mutatja ki a genealogiai kapcsot e főuri család és az armális adományozottja között. Dolgozata 1898. évi üléseink egyikének felolvasási tárgya volt, de csak az 1899. évi 4. füzetben jelent meg, az érdekes czimerről adott szines hasonmás magyarázatául. Vay Ábrahám 1418-iki czimerét
Csoma József ig. vál. tag, a kiváló heraldikus ismertette, mint rendesen, ez alkalommal is a heraldika számos alapkérdésének beható tárgyalására lelve bő alkalmat.
Boncz Ödön ig. vál. tag az irsai és szentbalázsi Szele család 1431-iki czimeres-levelének ismertetése kapcsán több érdekes heraldikai megjegyzés mellett a kökényesi, utóbb szentbalázsi Szele családról irt korábbi tanulmányát egészitette ki uj czimertani és genealogiai adatokkal. A Szentbenedekiek 1435-iki czimerének az eredeti czimerkép mai rongált állapotát hiven visszatükröző, háromszinü nyomás utján készült hasonmásához
Varjú Elemér ig. vál. tag irt magyarázatot, melynek főérdeme a Jöre nemzetség genealogiai viszonyainak tisztázása.
A Zsigmond-kori festett czimeres-leveleket megelőző korszak, a XIV. század okleveles heraldikai emlékeivel foglalkozik
Csoma József «Az első magán czimeradományok» czimü dolgozatában, összefoglalva kutatásai eredményét arról a korszakról, a melyben a czimeradományozás királyi kiváltsággá válik, de az armálisok még nem állittattak ki későbbi teljes, az egész czimer adományára kiterjedő, s a czimer szines képét s leírását tartalmazó alakjukban. Ugyanő egy korábban megjelent Zsigmond-kori szines czimerképre, a harsági Farkas család 1418-iki czimerének hasonmására tett megjegyzéseket, kimutatva a különbséget ezen egy XVIII. századi másolat után adott hasonmás és az eredeti czimerlevél czimerképe között.
Mig az eddig felsorolt dolgozatok az élő heraldika korába vezetnek vissza,
Ghyczy Pál ig. vál. tagtársunk a festett heraldika fejlődésének legutolsó stádiumából meritette tanulmányának tárgyát, gondos és teljességre eddig úgyszólván páratlan összeállitásban mutatva be a hazánkban és a külföldőn divó rangjelző koronák sokféle faját.
Illéssy János ig. vál. tagnak mult évi üléseink egyikén felolvasott közleményével a Nagymihályi-czimer felett folyt perről, mely a Turul ez idei II. füzetében jelent meg, már a tavalyi évi jelentésben volt alkalmam foglalkozhatni. Ugyanő a Récsey Viktor által tavaly ismertetett czimeres-könyv jelentőségére vonatkozólag tett közzé nehány felvilágositó sort.
Bármily fontosak azonban a heraldika terén elért ezen eredményeink, tagtársaink tudományos munkásságának sulypontja ezuttal is a genealogiai kérdések terére esik. Több év óta észlelhetjük már folyóiratunk hasábjain, mint igyekszik a genealogiai szak túlsulyra emelkedni a rokon tudományág, a czimertan felett. Annak az érdeklődésnek a kifolyása ez, mely a hazai történetirás leghivatottabb művelőiben is fokozottabb mértékben ébredt fel, mióta tapasztalják, mennyit köszönhet történelmi irodalmunk a genealogiai kutatások föllendülésének. A történelem segédtudományai között kétségkivül alig van egy is oly fontos szolgálatra hivatva az események rugóinak kutatásánál, mint az a tudományág, mely a családi összeköttetések szempontjából vet világot a történelem szereplőire. Társulatunk eddig is büszkén mutathatott az e téren elért eredményekre; e pontnál elég hivatkoznom genealogiai feladataink legfontosabbjának, a nemzetségek kutatásának terén végzett nagy munkára, mely habár a társaság működési terén kivül, de kétségkivül nem hagyva felhasználatlanul az általa végzett előmunkálatok eredményeit, érte el méltó betetőzését
Karácsonyi János tagtársunknak az Akadémia koszorujával jutalmazott nagy müvében, a magyar nemzetségek történetében.
A történeti és genealogiai szempontból egyaránt nagyérdekü kérdés kimerithetetlen anyagából az idén is a megszokott buzgalommal és munkakedvvel meritett
Wertner Mór ig. vál. tagtársunk, a ki «Nemzetségi kutatások» czimü dolgozatának befejező közleményében az oklevéltáraknak a Jákó, Kádár-Kálosz, Bór-Kalán, Káta, Lőrente, Monoszló, Myle, Pilis, Pudan, Ratold és Vázsony nemzetségekre vonatkozó adatait dolgozta fel. A veterán kutatónak ifju erők is jöttek segitségére
Varjú Elemérnek a Jöre nemzetségről irt dolgozatáról már fentebb szóltam.
Ifj. Reiszig Ede ig. vál. tagtársunk a Gere
gye nemzetségről s annak legkiválóbb családjáról, az egerváriakról irt terjedelmes, nagy gonddal kidolgozott tanulmányt.
Kállay Ubul pedig a IV. László korabeli hütlen Kozma fiainak nemzetségéről és a Szente-Mágocs nemzetség elágazásáról szóló dolgozataival lépett a Turul munkatársai sorába.
A nemzetségi kutatásokhoz méltókép sorakoznak
Wertnernek a Báthoriak leszármazását tárgyaló nagy dolgozata és a Szügyi Miklós esztergomi érsek családi történethez, Martonos bán és a zétényi Makó család eredetéhez, Banai Kozma származásához közölt adalékai, melyek mindegyike az Árpád- és Anjou-korbeli családtörténet egy-egy kérdésére ad feleletet. Az Anjou-korból meriti
Pór Antal ig. vál. tagtársunk is annak a kis terjedelmű de érdekes közleménynek a tárgyát, melyben a Nagy-Martoni Pál országbiró és Laczkti István erdélyi vajda között fennállott sógorsági viszonynyal foglalkozik.
Néhai
Majláth Béla két dolgozata: «A liptómegyei királyi solymárok leszármazása», és «A thuriki és komjáthnai Thuránszky család» (utóbbi a szerző halála után jelent meg) a liptó-vármegyei törzsökös családok története köréből éveken át közzétett tanulmányait egésziti ki s méltó befejezése a fáradhatatlan buvár irói munkásságának.
Igazgató-választmánynak egyik jeles tagja, kit
Szerémi néven ismer a magyar történeti irodalom, arra a kérdésre keresi a megfejtést: miért használja a Motesiczky máskép Majthényi család a másik Majthényi családdal közösen a keselőkeői előnevet, – holott a felső-motesiczi, helyesebben felső-majthényi előnév illetné meg.
Történelmi szereplés szempontjából kisebb jelentőségü, de azért a maga körében tekintélyes helyet betöltö családok multját kutatta
Makai Dezső ig.-vál. tag, a ki a vinai és draveczi Draveczky család történetét irta meg,
Szily Jenő, a ki az osztopáni Perneszy család somogyi örököseinek vérségi elágazásait állitotta össze nagy táblázatban, és
Borovszky Samu ig.-vál. tag, a ki a Dobóczy család genealogiájához közölt XVIII. századi családi feljegyzéseket.
Ime a társaság egy évi tudományos munkáságának hű képe.
Ha összehasonlitjuk folyóiratunk legutóbbi füzeteit a korábbi évfolyamok tartalmával, nincs okunk félni a birálattól. Munkatársaink sorában ma is örömmel üdvözöljük a heraldikai és genealogiai szakirodalom legjelesebb müvelőit; a társaság régi, oszlopos tagjai mellé uj, életerős nemzedék sorakozik a magunk elé kitüzött czélok szolgálatára. A becsületes munkás nyugodt öntudatával mutathatunk vissza a multra, bizalommal nézünk a jövőnkben reánk váró feladatok elé.
Még két nevezetes mozzanatot kell kiemelnem az év történetéből.
Szilágyi Sándor kolozsvári barátainak és tisztelőinek kegyelete, mely kolozsvári szülőházát emléktáblával jelölte meg s azt 1900 november 2-ikán adta át a nyilvánosságnak, alkalmat adott nekünk, hogy ismételten lerójuk a szeretet adóját felejthetetlen másodelnökünk emléke iránt. A kegyeletes ünnepen, mely az alkalomhoz méltó nemes egyszerűséggel folyt le, a jelentésttevőnek jutott a megtisztelő feladat, hogy a társaságot képviselje.
Részt vett továbbá társaságunk,
Óváry Lipót, id. Szinnyei József ig.-vál. tagok és alulirott titkár által képviseltetve, deczember 1-én Székesfehérvárott azon az ünnepen, melyen a nemzet Vörösmarty Mihály születésének századik évfordulóját ülte meg.
Nemzeti multunk emlékének tisztelete, az irodalmi nagyjainknak megillető hódolattal párosulva, a magyar társadalom összes tényezőit egyesitette itt régi dicsőségünk költőjének ünneplésére. Amott, a kolozsvári kollégium előtt, azon férfiu emlékének hódoltunk, a ki a dicsőséges mult emlékei kutatásának szentelte élete legjavát. A Magyar Heraldikai és Genealogiai Társaságot itt és amott nem csupán a kegyelet szólitotta az ünneplők sorába, de annak a kötelességnek a tudata is, hogy nemcsak a tudomány mezején, de a közélet minden terén részt kell vennie a nemzeti öntudat ébrentartásának nagy munkájában.
Kérem a tisztelt nagygyülést, méltoztassék jelentésemet tudomásul venni.
Budapesten, 1900 deczember 20-ikán.
Schönherr Gyula.titkár.
SZAKIRODALOM.
III. Béla magyar király emlékezete. Dicsőségesen uralkodó utódja I. Ferencz József császár és apostoli király legmagasabb segélyével, a magyar kormány megbizásából szerkesztette Forster Gyula. Budapest. Hornyánszky Viktor császári és királyi udvari könyvnyomdája 1900. Nagy negyedrétben, 2 lev., VIII. és 358 old., z1 lev.; XIII tábla műmelléklettel és 211 szövegképpel.
Mindnyájan ismerjük III. Béla király és neje Anna királyné tetemeinek szomoru históriáját. Sajátságos rendelése a sorsnak, hogy uralkodók hamvai rendszerint csufosan szoktak szétszóratni. A durva tömegnek néha majdnem olyan jól esik holt királyok tetemeit szerteszórni, mint az élőket legyilkolni. A nagy franczia uralkodók, a német császár vagy akár saját felkent királyurunk elődei közül nem egynek porló hamvait szentségtelenitették meg s hányták ki végső nyughelyéről barbár kezek. Ám még a fejedelmi tetemek történetében is példátlan a jó III. Béla királyé. A nemzeti dinasztia uralkodóinak sirjai közül talán csak az övé maradt meg egész a legujabb időkig felbontatlanul. Végre a véletlen felszinre hozta sirját, de minő alkalmatlan időben. 1848 deczemberében, a mikor a szabadságtól mámoros nemzet nem ért rá holt királyával foglalkozni. A szentelt hamvakat elraktározták a múzeumban, azaz, hogy még rosszabbat tettek velük: mutogatták őket. Az akkoriban szegényes gyüjteményeknek a királyi koponyák legérdekesebb látnivalói közé tartoztak. Egy szép napon, 1862 tavaszán gróf Pálffy Móricz helytartó látogatta meg a múzeumot. Természetes, hogy a great attraction-t neki
is bemutatták. A grófban megbotránkozott a vallásos ember s – mint mondta – a hazafi és intézkedett, hogy a tetemek
«eredetükhöz méltó» helyre kerüljenek.
A méltó hely az akkor igen disztelen Mátyás-templom eldugott, sötét sirboltja volt. A csontokat, megfosztva ékességeiktől, két bádog ládába rakták s «privative, absque strepitu ac concursu» eltemették. Bizony ennél különb gyászpompája volt akármelyik akkoriban elhunyt budai polgárnak. De jó volt ez akkor igy is.
A szomoru idők elmultak, a «magyar világ» felvirradt. Szinte természetes lett volna, hogy a nemzet siessen jóvá tenni a királyi hamvakkal elkövetett barbárságot. E helyett mi történt? 1883-ban a Mátyás-templom átépitésekor
ujból múzeumba vitték a királyi csontvázakat, ám de ekkor – változatosság okáért – már nem a Magyar Nemzeti Múzeumba, hanem az antropologiai intézet gyüjteményébe.
Itt érte aztán Béla király és hitvese földi maradványait felséges utódjuknak
I. Ferencz József királynak elhatározása, a melynek értelmében a sokat hányatott tetemeket királyi módon el kellett temetni.
Iacute;gy jutottak a felszentelt csontok 1898. évi október hóban most már hihetőleg végleges nyughelyükre.
A temetés emlékére egy nagyszabásu diszmüvet adott ki a magyar kormány. A diszmű a buzgó
Forster Gyula szerkesztésében jelent meg s méltó az eseményhez, a melyet megörökiteni hivatva van.
A szerkesztő neve már magában véve kezesség volt arra, hogy a mű maradandó becsü leend, a munkatársak névsora pedig nagyértékü forrásmű jellegével ruházza azt fel. A névsor csupa jeleseket foglal magában:
Békefi Remig, Czobor Béla, Fejérpataky László, Nagy Géza, Pauler Gyula, Réthy László, Thallóczy Lajos és Török Aurél müködtek közre létrehozásán, nem is szólva a szerkesztőről, a ki a munkából az oroszlánrészt vette ki.
A mű nem egészen megokolt rend szerint egymásután következő tanulmányok sorozatából áll, melyek részben III. Bélára s nejére vonatkoznak, részben pedig azoknak a helyeknek történetével ismertetnek meg, a melyek velük kapcsolatba hozhatók. Egy része a fejezeteknek bizony kevéssé illik a könyvbe s nagyon is messze eső körben mozog, de a szerkesztőnek – ugy látszik – elve volt, inkább túlsokat adni, mint elhagyni valamit, a mi legtávolabbról is érinti azok személyét, a kiknek emlékezetére a munka készült.
Tárgyaik szerint csoportositva a dolgozatokat, elsősorban azokról kell szólnunk, a melyek magukra a királyi tetemekre, azoknak sirhelyeire s a temetésre vonatkoznak. E csoportba a bevezetésen kivül, a melyben a temetést elrendelő királyi kéziratot, a munka létrejöttének adatait, az a körül érdemeket szerzettek neveit közli a szerkesztő, négy fejezet tartozik.
A királyi tetemek viszontagságai czim alatt a szerkesztő ismertet meg előbb a középkori temetkezési módokkal, majd királyaink temetőhelyeivel s végül azokkal a szomoru esélyekkel, melyeken III. Bélának s nejének tetemei végleges eltemetésük előtt keresztül mentek.
Török Aurél dolgozata
III. Béla és hitvese földi marádványairól nagyrészt ismétlése annak, a mit a kiváló antropologus egy külön füzetben már régebben megirt volt, azonban munkáját itt sokkal érdekesebbé teszik a kitünő ábrák. Nem lehet megilletődés nélkül szemlélni a fejedelem csontvázát, a melyről Török megállapitotta, hogy Béla király csak 10 cm-rel volt volt kisebb két méternél. Jól esik tényekkel is igazolva látni azt a hitünket, hogy nemzeti dinasztiánk jelesei nemcsak lélekre, hanem testi szépségre is kiemelkedtek a tömegből. Már a czimek elárulják, mi van a Forster
III. Béla és hitese hamvainak visszavitele a koronázási templomba és Békefinek
III. Béla temetése czimü dolgozatában. Ez utóbbi különösen azért érdekes, mert nem csak temetési ünnepélyek lefolyását örökiti meg, hanem az azokban részt vett – kiválóbb egyének pontos névlajstromát is közli, a mi – fájdalom – nem csak az ott voltak, hanem a
hiányzók miatt is nevezetes.
A dolgozatok második csoportját a szorosan vett történelmiek alkotják. Köztük első
III. Béla és családja Pauler Gyulától. A munka kevés ujat tartalmaz, a benne foglaltak majd mind megtalálhatók a szerző nagy művében,
a Magyar Nemzet Történetében, hanem ezek olyan dolgok, a miket mindig le lehet ujból nyomatni, a nélkül hogy értékük kisebbedne. Ennek párja a szerkesztő terjedelmes czikke:
Anna királyné és családja. Első, kisebb része a királyné őseivel foglalkozik; nagyobbik fele pedig atyjának, Châtilloni Rajnáldnak, a keresztes háboruk egyik legvitézebb, de vérengzései s hitszegései miatt nagyon ellenszenves alakjának van szentelve. Nagy művészettel van megrajzolva ugy a hősnek, mint az egész a Szentföldön küzdő lovag-világnak képe, hanem ez a kép visszataszitó. Különben a fejezetben foglaltak a mi történetünket nem érintik;. érdeket
e műben az kölcsönöz nekik, hogy belőlük megismerjük a nyugati lovagság durvaságát, vadságát, a mely mellett nemzetünk szokása s erkölcse tiszteletre méltó fokon áll.
Thallóczy Lajos III. Béla és a magyar birodalom czim alatt adott egy nagy terjedelmü s kerekded müvelődéstörténeti rajzot. Apró, más előtt szinte értéktelennek látszó adatokból rakja össze III. Béla életének képét. Megeleveniti a XII.-XIII. századi Magyarországot, komoly, munkás, népeiért élő fejedelmével, örökösen harczban álló nemességével, cselszövö udvarával. A munka valódi gyöngye az emlékkönyvnek.
Pauler és Thallóczy fejezetei után szinte fölöslegesnek látszik a
Békefié: III. Béla és a magyar nemzet müvelődése. A dolgozat érthető s elfogadható okokból – tulajdonképen a cziszterczi rend történetével s érdemeinek méltánylásával foglalkozik. Hanem a tudós szerző kissé tullépett a határokon s a rend tagadhatatlanul nagy érdemei mellett háttérbe helyez minden más, a nemzet müvelődésén munkálkodott tényezőt. III. Béla összes, az egyházat illető dolgait csak futólag érinti, hanem a cziszterczi rend behivásáról (sőt eredetéről s előbbeni történetéről is) hosszasan értekezik. A derék szerzetesek érdemeit tulon-tul felbecsüli. Szerinte «a XII. században hazánk jó része még puszta s miveletlen volt. Meg kellett hóditani a földet a gazdaság részére, ismeretet kellett adni a népnek a föld munkálására ....» Tehát a czisztercziek tanitották meg a népünket a földmivelésre! De hát annak előtte csak halászatból s vadászatból éltek volna őseink? Szerző saját adataiból észreveheti, hogy a miket a rendnek földmivelő munkásságáról mond, az tulzás. Ha a czisztercziek par excellence földmivelők voltak, miért keresték ki kolostoraik számára a legvadabb, erdős s mocsaras helyeket, a hol rendes földmivelésről szó sem lehetett, hiszen kaptak a bőkezű királytól, sík, erdő- és mocsár-mentes területet bőségesen.
Az egyházi müvészetek is csak annyiban érdeklik a szerzőt, a mennyiben rendjével állnak összefüggésben. Bővebben szól ezzel szemben az iskolázásról s ismét szükszavuvá válik a jogélet ismertetésénél.
Nagy kár, hogy a szerző, kinek adatgyüjtésben való szorgalmát ismerjük, nem kisérlette meg a szokástól eltérően egy kis valódi kulturhistóriát csinálni. Valamit irni a népről, a szokásokról, az erkölcsökről, az életmódról, a viseletekről, a vagyoni jólétről, a kereskedésről, s effélékről. Végre is annyira nem vagyunk szegények, hogy egyet s mást ilyesekből össze ne gyüjthetnénk.
Ennek a fejezetnek az illusztrácziói mind külföldi anyagtól vannak összeállitva. A clairvaux-i apátság XVIII. századi alaprajza és két látképe, a pontigny-i, a troisfontainesi cziszterczi templomok, franczia konventek és apátságok XIII-XV. századi pecsétei; hazai emlék ugyszólván semmi.
Az archaeologai vonatkozásu dolgozatokból első sorban azokat emeljük ki, a melyek az ország négy legnevezetesebb templomának történetét s maradványait ismertetik. A székesfehérvári templommal, a melyben III. Béla el volt temetve, ketten is foglalkoznak,
Forster Gyula Székesfehérvár koronázó temploma czim alatt inkább történeti,
Czobor Béla a székesfehérvári ásatásokban régészeti ismertetést nyujt. Az előbbi czikk kronologiai egymásutánban mondja el a viszontagságokat, a melyeken a hires «
szép templom» keresztül meni, mig végre ujabb időben a tudatlanság s a régiségek iránti érzéketlenség végleg megsemrnisitette. Czobor leirja Henszlmann 1862
- és 1874-iki ásatásait (ez utóbbiakat mint szemtanu) és czáfolja az ő hibás állitásait. Ugyanő ad egy kerekded, kitünő monografiát
az esztergomi bazilikáról is. A pompás templomot Szent-István épittette, de ez az első épület már 1188-1198 közt leégett. Jób érsek épitette fel ujból, nagy fénynyel és pompával, utána aztán folyvást toldozták, bővitették egész a XV. századig, a mikor Széchi Dénes bibornok 1450-53 közt csucsives izlésben teljesen átépittette. 1507-ben Bakocz Tamás megtoldta a róla nevezett kápolnával. Innen kezdve aztán csak pusztult; 1543-ben összelőtték a törökök, 1594-ban nagy része légberepült, 1683-ban pedig, a város visszafoglalásakor az egész teljesen romba dőlt. Helyére Rudnay érsek a mai templomot épittette.
Az ősi bazilikáról úgyszólván semmit sem tudnánk, ha egy lelkes esztergomi pap,
Széles György, a ki a templom romlásának szemtanuja volt, fel nem jegyezte volna róla mindazt, a mit csak megtudhatott egy 143 ivrétü lapra terjedő kéziratban. Munkájából egy csekélyke kivonat 1765-ben világot látott; de maga a terjedelmes kézirat lappangott, mig nem Forster Gyula azt szerencsés kézzel fel nem kutatta. Ebből, továbbá
Máthes János ismert könyvéből (Veteris arcis Strigoniensis descriptio. 1827.) szedte össze Czóbor munkájához az adatokat, megszólaltatva mellettük a holt köveket, a melyek a régi templom faragványaiból itt-ott előkerültek. Nevezetes és uj dolgot hoz a dolgozat különösen a templom egykori remekmüvü kapujának megismertetésével. Ennek a fényes épitészetü münek képét egy 1741-51 közt készült olajfestmény tartotta fenn, melynek egy részét (mért nem az egészet?) pompás szines képben is közli az emlékkönyv.
Czobor munkája nyomán hü képet alkothatunk az elpusztult esztergomi bazilikáról s kétszeresen érezhetjük a veszteséget, a mely megsemmisülése által érte műtörténetünket.
A szerkesztő tollából folyt a
budavári Mátyás-templom s a
Szent-László király egykori nagyváradi egyházának ismertetése. Az elsőből különösen az átépités történetét, a királyi tetemek nyugvóhelyeit, szobrait, feliratait lehet megismerni a legilletékesebb forrásból, a második, ide kevéssé illő czikkből pedig a XVIII. században történt fölfedezését a teljesen elpusztult váradi egyház maradványainak.
Érdekes dolgozat mutatja be a szent koronát és a koronázási palástot, mint koronázási emlékeink legrégibb darabjait. A dolgozat Czobor Béla tollából folyt s részben ugyanazt tartalmazza, minta millennium alkalmából kiadott
Magyar koronázási jelvényvek (Budapest, 1896, ívrétben). Hosszu ideje vitatkoznak rajta a
műtörténészek, minő volt a korona, mielőtt mai alakját nyerte, s honnan erednek egyes részei. A felől nincs kétség, hogy első abroncsát teljes épségében a Dukász Mihály által Gézának adott diadém alkotja. De honnan való a felső két iv? Czobor szerint a felső iv darabjai egykor ugyanolyan nyilt koronát képeztek, mint a minő a Géza koronája s az nem volt más, mint a Szilveszter által Szent-Istvánnak küldött korona.
Szabad legyen ez ellen kétségeinket kifejezésre juttatni, bár a kérdés a Pauler bizonyitékai után jóformán el van döntve.
Oklevelek s hiteles feljegyzések beigazolják, hogy koronánk felső ivei semmi módon sem lehettek azonosak a Szilveszter-küldte koronával. De magát a koronát látva, szinte fölöslegesek az ilyen bizonyitékok.
Czobor Bélának abban teljesen igaza van, hogy a korona felső iveit alkotó pántok egy a Géza-féle koronához hasonló nyilt koronát képeztek. Efféle korona – úgy látszik – több is volt királyaink birtokában, mutatja ezt a Nyitra-Ivánkin lelt Konstantinosz Monomachosz-féle korona. Bizonyosan hozott III. Béla is legalább egy ilyen koronát Bizánczból. Már most világos, hogy egy ilyen koronának darabjait toldták valamikor a XIII. század elején a Géza diadémjához; és pedig, közhit szerint, a Szent-István koronájának a töredékeit. Czobor szerint ezek a felső iveket képező lemezek aranyuk minőségénél, zománczuk müvezeténél és latin feliratainál fogva csakis trieri vagy italiai készitmények lehetnek s nem ujabbak a I. századnál.
Nem akarok e dolgok fölött vitázni, bár meggyőződésem szerint (s ezt sok kiváló műismerő is osztja) egyedül a latin feliratok mutatnak nyugati eredetre, s megengedem, hogy az egész korona Olasz- vagy Németországból került hozzánk. De ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy ez a korona a Szilveszter ajándéka lett volna. Mert:
akkor, a mikor a szent korona mai alakját nyerte, kétségtelenül a Géza koronája volt a királyi kincstárnak legértékesebb, legrégibb s legnevezetesebb darabja, mert ha nem ez lett volna, ugy semmi esetre sem ezt választották volna ki az állandó, felszentelt korona alapjául. Hanem igenis alapul vették volna a Szent-István koronáját, még ha az össze lett volna is törve. De semmi esetre sem használták volna fel a Géza-koronája czifraságaiul, toldásaiul1 Még hozzá oly módon, hogy a lemezek legszebbikét, a melyen Krisztus-képe van, áttörték, hogy bele erősithessék a keresztet.1 a Szent-István koronáját vagy annak darabjait. A miből világos, hogy ezeket a töredékeket abban az időben nem tartották, nem tarthatták Szent-István királyi koronája maradékainak.Koronánk nimbuszából semmit sem fog vesziteni, ha elismerjük, hogy nem Szilveszter pápa küldte. Államiságunk legfelségesebb szimboluma marad az mindenképen s ha kora nem ér is fel első királyunkig, akkor is olyan tisztes s olyan emlékek füződnek hozzá, a melyek azt minden más koronánál nevezetesebbé teszik. S bátran nevezhetjük azt igy is Szent-István koronájának, mert az jelképe a Szent-István királyságának, s viselője ura a Szent-István birodalmának.
A koronánál jóval hitelesebb Szent-István-ereklye a királyi palást, melynek első igazán pontos és hü leirását az emlékkönyvben vesszük. Ez a palást egy valóságos himzett okirat, azzá teszi a közepén végig vonuló felirás:
ANNO INCARNATIONIS XPI : M : XXXI INDICCIONE XIIII. A STEPHANO REGE ET GISLA REGINA CASVLA HEC OPERATA ~ ET DATA ECCLESIAE SANCTAE MARIAE SITAE IN CIVITATE ALBA
Ennél hitelesebb oklevél nem maradt fenn szent királyunktól.
Szent-Istvánnak, Gizellának s Imrének a palástra himzett képét két pompás kivitelü szines táblán közli a munka. A királynak ez egyetlen egykoru képe azért is érdekes, mert róla meg lehet látni, minő lehetett a valódi első korona; van pedig a fején egy drágaköves abroncs, rátüzött stilizált liliomokkal.
Czobor Bélától való a
III Béla és hitvese halotti ékszereit bemutató dolgozat is. Egyenként írja le a tárgyakat, szokott alaposságával, s mindenre kiterjedő pontosságával, kitünő ábrák kiséretében. Feltünő az ékszerek közt III. Béla gyürüje, a melyen
Abdallah ibn Muhammed arab felirás van, holott a királynak éltében használt pecsétnyomó-gyürüjén, a mint azt egyetlen fenmaradt nagypecsétjéről rnegállapithatjuk, saját lovas képe volt kivésve. Ezen fejezet záradékául a margitszigeti és a nagyváradi királyi koronák s karpereczek és az iparmüvészeti múzeum egy Párisban vásárolt, de állitólag magyar eredetü koronájának bemutatása következik.
Nagy Géza munkája,
III. Béla fegyverei és az Árpádházi királyok jelvényei tulajdonkép Szent-Istvánnak Prágában őrzött kardjáról szól s III. Béla kardocskáját és sarkantyuit alig érinti. Ezek bizony fegyvernek nem is tekinthetők. A Szent-István kardjának bemutatása pedig ép úgy nem tartozik ide, mint a következő czikk, a melyet Czobor Béla irt
Szent László kirrály ereklyetartó mellszobráról.Mindazonáltal ez utóbbi annyira érdekes, hogy nagy kár lett volna elhagyni. A tudós szerző ebben bámulatosan elmés kombinációval megállapitja, hogy a herma készitői ugyanazon
Kolozsvári Márton és György voltak, a kiktől az elpusztult nagyváradi Szent-László szobor és a ma is fennálló prágai Szent-György származtak. A hermán feltünő, beszéli Czobor, hogy a homlok erős ránczokba van szedve, a minők olyanoknál keletkeznek, a kik valamely nagy erőkifejtést tesznek. Az arcz tehát a szentnek valamely olyan szoboráról van másolva, a melyen Szent-László ilyen erőfeszitő mozdulatot tesz. Ez pedig nem lehetett más, mint a Kolozsvári-testvérek nagyváradi szobormüve, a mely László királyt abban a helyzetben ábrázolta, a mint csatabárdját ütésre emeli. Hogy ezen Szent-László ilyen erős homlokránczokkal volt előállitva, arra bizonyság a prágai szobor, a melynek homlokán ott leljük az erőteljes akczióval együtt járó redőket. Mivel pedig a Szent-László-herma készitése még a Kolozsvári-testvérék müködésének idejébe esik, valószinü, hogy az ezen akkoriban legkiválóbb müvészek mühelyéből került ki.
Czobor érvei annyira erősek, hogy mig kézzelfogható bizonyiték nincs ellenük, igaznak kell theoriáját tartanunk.
A régészeti czikkek közé kell számitanunk Forster Gyula dolgozatát az
Árpádkori királyok és királynők siremlékeiről. Sorban ismerteti az ismert nehány emléket, köztük Gizella több apokrif emléktábláját is.
Réthy László érdekes dolgozatot nyujt
III. Béla érmeiről. Csak egyet akarunk belőle kiemelni, a mely folyóiratunk olvasóit bizonyára különösen érdekelni fogja. Réthy III. Bélának egy dénárt tulajdonit, a melynek előlapján BÉLA. R(e)X felirással környezett
kettős kereszt, hátlapján pedig kivehetetlen figura, talán második kettős kereszt látható. Az éremnek egyetlen példánya ismeretes a kolozsvári múzeumban. Ezt tartja a szerző az első magyar, heraldikai ábrával jelölt pénznek. E pénz azonban, mint pontosabb vizsgálódás után meggyőződtünk, IV. Béláé, és semmi sem jogosit fel bennünket arra, hogy a kettős kereszt czimerszerü használatát, a mely eddigi tudomásunk szerint II. Endre idejében kezdődött, félszázaddal előbbre toljuk. Nem is fogunk II. Endre előtti használatára adatot találhatni, nem pedig azért, mert a kettős keresztet bizonyosan Endre vette fel czimerébe keresztes háborujának emlékére.
Ismertetésünknek végére hagytuk a kötet egyik legkiválóbb dolgozatát, a mely egyik csoportba sem volt beosztható. Ez
Fejérpataky László munkája:
III. Béla király oklevelei.III. Béla ideje a magyar oklevél-irás és a királyi kanczellária történetében roppant nevezetes. Alatta alakul ki s szilárdul meg az okleveleknek hosszu időkre érvényes, szabályszerü formája és nyer rendes szervezetet a kanczellária. Szerzőnek a rendelkezésére állott kevés adatból kellett ezt a proczesszust megrajzolni s ez neki kitünően sikerült.
Legelőször sorra veszi III. Béla ismert okleveleit. Van pedig mindössze kilencz eredeti és 12 átiratban fenmaradt. Ezekhez járul aztán egész csapat kivonat és oklevélnyom, a melyeknek azonban épen a diplomatikus veheti édes-kevés hasznát. Az ismert anyagot Fejérpataky két kiadatlannal gyarapitja s közzéteszi Béla királynak egy uralkodása elejéről való év nélküli s egy másik hasonlag dátumtalan oklevelét. Mindkettő Zsigmond király átirataiban maradt meg s a veszprémi káptalanban őriztetik.
A munka másik része a kanczelláriával foglalkozik, amelynek szervezetét, müködését, alkalmazottait apróra megismerteti a tudós szerző. A dolgozathoz nehány hasonmás is járul, kettő II. Géza két oklevelét mutatja be,
négy hasonmás pedig III. Béla diplomáiról van véve. Nagy kár, hogy a hasonmások részben az olvashatatlanságig kicsinyitve vannak.
Meg kell még emlékeznünk a munka külsejéről. A papir, a nyomás, a képek mind méltók a műhöz. A Hornyánszky-féle nyomda s a Weinwurm-féle sokszorositó müintézet egyaránt derék munkát végeztek. Az emlékkönyv dicsőségére válik nemcsak a magyar tudománynak, hanem a magyar müiparnak is.
Varjú.
Az örökös főrendiség eredete Magyarországon. (A budapesti kir. m. tudomány egyetemen pályadijjal jutalmazott jogtörténeti tanulmány). Irta Schiller Bódog, Budapest, 1900.
Az 1608. I. törvényczikkel szentesitett főrendi intézmény fejlődését a szent korona államszervezetében gyökerező nemesi egyenlőségből előadni van hivatva e munka. A tárgyát képező intézmény tartalma szerint két részre oszlik.
Az elsőben fel van tüntetve az előkelő jogi állás alapja s fejlődésének menete, a másodikban az örökös főrendi czimek eredete és története Magyarországon. Azaz az első részben előadja a szerző a megalakult magyar főrendiség egyik sarkalatos jogának, a törvényhozásban az országgyülésen való személyes megjelenés előjoga alapján elfoglalt kiváltságos állásának a fokozatos fejlődését a törvény szentesitéséig, a másodikban pedig a grófi, bárói és herczegi czimek koronként változó jogi tartalmát.
Az országgyűlésen való személyes jelenlét előjogának előzményeit a nemesi jogegyenlőség korában a nagybirtokban látja, mely a köztevékenység egyes részeit gyakorlatilag a nagybirtokos osztályhoz füzte, s a mely állapot megszilárdulásának az ősiségi törvény képezte alapját. A birtokban rejlő hatalom tette a nagybirtokosok szereplését örökletessé a királyi tanácsban. A vegyes házbeli királyok korától kezdve két királyi tanácsot különböztet meg. Az egyik állandó, és ez a királyi törvényszékkel van szerves kapcsolatban. A másik az egyházi és világi birtokosok időnkénti összejövetele a királyi udvarban, a mely tanácsnak a
legfontosabb országos ügyekben való részvételét hangsulyozza.
Ez utóbbi királyi tanács fennállásában találja meg az előzményeit annak az intézménynek, mely a magyar főrendiség sarkalatos előjogává vált, t. i. az országgyülésen való személyes jelenlét előjogának. E tanács tagjai ugyanis a nemesség zömétől elváltan tanácskoztak az országgyűlésen, s e különválásuk a tényből joggá lön már akkor, midőn külön királyi meghivó-levelekkel hivatnak az országgyülésre. Az igy megkülönböztetett személyeknek megtisztelő czimekkel való megadományozása fejezi be a fejlődést, melynek eredményeit az 1608. k. u. I. törvényczikk szentesiti. Iacute;gy alakul meg a nagybirtokos osztályból a magyar főuri rend.
Egy kiváltságos nemesi osztály megalakulásának alapja tehát a birtok volt, mely a birtokosnak a banderialis hadszervezet, megalakulásával hadi, majd a hűbéri eszmék befolyása alapján földesuri hatalmat biztositott. E hatalmas nagybirtokosok nyomát a hazai diplomatikai gyakorlatban előforduló
proceres szóban találja, kiknek hivataltól független örökletes előkelőséget tulajdonit szemben a
barones-sel, azaz a hivataluknál fogva előkelőkkel. E feltevése azonban nem bir kellő alappal, mert a ki ismeri a középkori magyar okleveles beszédmód gyakori tautologiáját, az semmi esetre sem fog e két szó egymás mellett állásából két külön intézményre következtetni.
E nagybirtokos osztálynak olyan szerepet tulajdonit, hogy annak tagjai a nyugateurópai kúriák mintájára időnkint összejöttek a királyi udvarban s ott az ország közügyeit érdeklő kérdésekken határoztak. A mely összejöveteleknek egyedül a nagybirtokosokra ruházása nem szabatos, mert ilyen tanácskozásokban, ha voltak, a király meghitt emberei vettek részt. A részvétel tehát a király bizalmán s nem a nagybirtokon alapult. A nagybirtokos elnevezés különben sem illő erre a korra, a mikor a birtok kiterjedése még nem volt ismérve a gazdagság nagyságának. Egy örökletes előjognak hozzá az alapját azért sem képezhette, mert a nagybirtok nagyobb számu örökösökre maradván, könnyen megoszlott, s igy korán kellett volna fejlődnie egy olyan osztálynak is, a mely nem nagybirtokos és mégis vannak különös előjogai. E fogalmat különben csupán azért helyezi annyira előtérbe a szerző, hogy kellő számu tagot nyerjen a tágabb királyi tanácshoz, a mely intézmény hasonlóképen nagyon ingatag alapon nyugszik.
A középkori állami életben helyesen emeli az igazságszolgáltatás jelentőségét a közigazgatás felé, s az igazságszolgáltatás központi közegeit méltán helyezi a kormányzás élére. Ez a szereplésük azonban éppen nem volt exclusiv, s azért ez nem jogositja a szerzőt arra, hogy a szükebb királyi tanács intézményét megalapitván, a jelzett személyeket egy külön testületbe foglalja össze, a mely kifelé zárt volt. A királyi törvényszék tagjai mindenesetre az egységes királyi tanácshoz tartoztak, de egy külön testületet, mely állandóan a király oldala mellett volt, nem képeztek. Elfeledi a szerző, hogy a tanács egyik tagja, a nádor, sokáig a vidéki törvénykezésnek volt a legfőbb közege, ennélfogva idejének nagyobb részét a királyi udvartól távol töltötte. Hasonlót kell mondanunk a többiekről is. Egyfelől tehát van egy királyi tanács, melynek tagjai az országos biráskodás élén állva nagyobbrészt az udvartól távol lenni kötelesek, másfelöl ismét van egy másik tanács, melynek tagjai csak időközönként jönnek össze. Melyik volt hát az a királyi tanács, mely állandóan a király oldala mellett állott, melynek tagjai a legfőbb országos ügyek elintézésére befolyást gyakorolták? Erőszakos a királyi tanács kétfelé választása, s annak nyomait a magyar jogtörténelem emlékeiben nem találjuk fel.
Hosszasan tárgyalja a szerző a tágabb királyi tanács hatáskörét, a mely az országgyűlés összehivásától a törvény végrehajtásáig minden országos ügyre kiterjedt. E hatáskör természetesen az egységes királyi tanácsot illette, mert megkülönböztetést a ránk maradt emlékekben tenni nem lehet.
Az adómegajánlás joga csak rendkivüli esetekben illette meg a király környezetében levő tanácsosokat, s ebből az országgyűlés hatáskörének hátrányára következtetést vonni nem lehet. A kiváltságok és birtokok adományozásában való részvétele is kivételes volt csupán, mert emliti ugyan a király az adomány-levélben, hogy «ex consilio et consensu prelatorum et baronum regni nostri» cselekedett egyes esetekben, de ez inkább csak formula volt. Iacute;gy a gróf Forgách-levéltárban ismerem p. o. I. Lajos egy oklevelét, melyben a király azt mondja, hogy «ex consilio prelatorum et baronum infra nominandorum» adományozott. Ezzel a király az ünnepélyes privilegiálisok záradékában felsorolt főpapok s főurakra utal.
Azok felsorolásáról azonban tudjuk, hogy csak formula volt, a megnevezettek nem voltak akkor mindnyájan a királyi udvarban. Annak kell tehát az utalást is tartanunk. Általában a királyi tanács hatáskörét túlbecsüli, holott V. László idézett nyilatkozatából észre kellett volna vennie, hogy a magyar királyi hatalom nem türte meg az arisztokráczia nagyobb befolyását.
A mily sokat tud a szerző a tágabb királyi tanács működéséről, éppen olyan keveset mond annak szervezetéről. E szervezetlenség megszünteti annak testületi jellegét, melyet a szerző nagyon sokszor hangsulyoz. Végül arra az eredményre jut, hogy e tanács együttléte is véletlen, esetleges dolog volt, a mely eredmény, azt hiszem, megszünteti annak intézményi jellegét is. Nem is szabad a középkori királyi tanácsról úgy szólani, mint testületről. A királynak tanácsosa volt minden magyar nemes, s ha kellő pénze és ideje volt arra, hogy a királyi udvarba utazhassék s ott tartózkodhassék, továbbá ha az uralkodó személyes tetszését birta, akkor tanácsadási jogát tényleg is gyakorolhatta. Ezt természetesen a gazdagabbak tehették elsősorban, de bizony volt a király közelében mindig nagyon sok szegényebb nemes is. E tanácsadási jogot semmi különösebb gyűlésen nem gyakorolták, mert ennek nyomát az emlékekben nem találjuk. Iacute;gy kell felfognunk a király tanácsát, s igy nyerjük csak helyes képét a középkori udvari életnek.
A királyi tanácscsal csak azért foglalkozik a szerző oly hosszan, mert ebben találja a magyar főrendiség alapját. E feltevést elfogadhatjuk, olyan értelemben, hogy azok lettek a megalakult főrend tagjai, a kik a király tanácsában voltak előbb; de nem azért, mert ott voltak. A magyar főrendiség megalakulásának egyéb okai voltak.
Az igaz, hogy az országgyűlésen azok jelentek meg
mindig személyesen, a kik a király környezetében tartózkodtak állandóbban, de nem azért, mert a királyi tanács tagjai voltak, hanem azért, mert gazdagságuk ehhez kellő eszközöket nyujtott. A királyi tanács tagjainak külön tanácskozása csak rendkivüli esetben történt, rendesen együtt tanácskoztak ők az országgyűlés többi tagjaival. A királyi tanácsnak az országgyűlés előtti behivása sem bizonyit az országgyülés megoszlása mellett, ez csak előleges informáczió czéljából történt. Mindezek tehát kevés sikerrel védik a szerző azon állitását, hogy a királyi tanács tagjai a többi nemesek fölött előjogokat birtak az országgyülésen is. A vagyonos nemesi osztálynak a közügyek intézésére való nagyobb befolyása a Habsburg-ház trónrajutásával kezdődik, addig mindig ellensulyozza befolyásukat a köznemesség. A Habsburgok azonban az ő támogatásukkal nyerték el a magyar trónt, s az ő trónrajutásuk a vagyonos osztály győzelme volt a köznemességen. A Habsburgok politikája kezdettől fogva mindenütt az arisztokratikus volt, s ezt az irányt törekedtek érvényre juttatni Magyarországon is. Ennek a tendencziának az eredménye volt az 1608. k. u. I. törvényczikk is.
A Habsburgok alatt meghonosodott királyi meghivólevelek állandósitják a hű nagybirtokosok országgyülési személyes megjelenésének intézményét. A mi eddig a vagyonon alapuló tény volt, ez most személyes joggá válik. Nem ellentétes, a mint a szerző mondja, de analog a mi alkotmányfejlődésünk e tekintetben az angollal.
Ott a Lancasterház trónrajutása alapitja meg a peerséget, nálunk a Habsburgoké a főrendiséget. A királyi meghivó-leveleket követik a grófi, bárói czimek, melyek czélja a magyar és német arisztokráczia összeolvasztása. A jelzett két intézmény csakhamar összeolvad, a nemesi rend gazdagabb tagjainak előjogává válik, s ennek törvényes szentesitésével megalakult a magyar főnemesi rend. Az 1526-1608. közötti korra, a hol a főrendiség tényleg kifejlődik, a szerző nem fektet elég sulyt. A nagyon is közvetett intézményt, a királyi tanácsot, nagyon hosszan fejtegette, a közvetlen előzményeket pedig csak mint másodrangu tényezőket tárgyalja.
Az örökös főrendi czimek, a grófi, bárói és herczegi czimek eredetével és fejlődésével foglalkozik a második rész. E czimeknek két faja volt. Az egyik a magyar jog eredeti intézményei alapján fejlődött, a másik a német jogéletből került át hozzánk, s e két faj csak későbben egyesült az egységes magyar grófi és bárói czimmé. A rangfokozatok egymásutánja nálunk teljesen esetleges, nem úgy, mint a hübéri nyugaton, a hol a történeti sorrenden nyugodott.
Első tehát a grófi czim, melyet II. Endre adományoz először a Vodicsaiaknak 1218-ban, a miben Bartal a német intézmény meghonositását látja, Hajnik azonban a magyarországi déli ispánságoknak örökös joggal történt eladományozásából származtatja az egész intézményt. Ilyen adományok már III. Béla korában fordulnak elő, a ki 1193-ban a Frangepánok ősének adományozza a modrusi ispánságot. Ez örökös ispánságoknak a magyarországi többi örökös ispánságokkal szemben grófságokká alakulásának oka a horvátországi megyék szervezetéban rejlett, melyek egészen királyi birtokok voltak, a hol a király közvetlen rendelkezése alól kivett földbirtok alig volt.
Iacute;gy az eladományozott megye a király tulajdonából a megadományozott család magántulajdonává vált, s ezzel azon területek megyei minősége megszünt. A
comes czim tehát önálló közigazgatási területek állandó, örökletes birtokával járó magánjellegü, családi örökös czim- és jelzőképen tünik fel először. Más természetüek a szorosabb értelemben vett Magyarországon felmerülő grófi czimek. Itt oly területek birtoklásával jelentkeznek már a XIII. század végén, melyek egymagukban egész megyét soha sem alkottak, p. o. a Bazini és Szentgyörgyi grófoké. Itt tehát idegen eredetü grófi czimmel van dolgunk, a mely a család magyarországi uj birtokával kapcsoltatott össze. Vagy úgy kell az eseteket magyaráznunk, hogy azon birtokok jogi minősége azonosittatott a megyék jogi minőségével, a mint ez Németországon is történt. A grófságok sajátos jogi természete azonban nálunk a XV. század első felében alakul meg, s akkor kezdik használni az ily területek birtokosai a
laberi et perpetui comites czimet, a mely magánjogi alapon nyugvó örökletes családi jelzővé válik ezzel, s magánhatósági területek birtokosait jelenti.
A perpetuus czim az örökletességet, a
liber pedig a várispánság alóli mentességet jelentette. A XV. század második felétől megszünik a grófság történeti fejlődés eredményeképen szerepelni, s király adománynyá válik, a miben fejlődésének egy ujabb fázisa jelentkezik. Az első ilyen adományt Hunyadi János nyeri 1453-ban V. Lászlótól. A grófságok kiváltságos közjogi állását megszünteti az 1495. évi törvény, s ezzel a grófi és egyéb nemesi uradalmak között eddig fennállott külömbség elenyészik, minek tanubizonysága Werbőczy is.
Fokozottabb mértéket ölt a grófi czim adományozása a Habsburgok alatt, lassan azonban puszta czimadományozássá válik, melyhez birtokot nem adtak. A grófi czim elveszti hajdani jogi tartalmát s előkelő rangot adó, örökös, családi jelzővé válik csupán. Ez a fejlődés harmadik fázisa, s ilyen czimet a XVI. század végén a monyorókeréki Erdődyek nyernek először I. Miksától. A negyedik korszakban megszünik a grófi czimnek a földbirtokkal való eddigi külső kapcsolata is, s ezért a jelzésben az uradalom megnevezését is mellőzik már. Ilyen egyszerü grófi czimet nyer először Iktári Bethlen István 1623 április 24-én.
A
barones jelentette nyugaton, főleg Francziaországban a Karolingok alatt, a királyság legelőkelőbbjeit, nálunk kivált az országos udvari főtisztségek viselőit. Ezeket a szerző előbb megkülömböztette a procerestől, most azonban ezeket is belefoglalja a barones elnevezésbe. Ez az elnevezés nem volt a névvel kapcsolatos, más valamit jelentő örökös családi czim, hanem jelentette a grófokat és herczegeket is, s mindezek Mátyás király korától kezdve
baro naturalis névvel jelöltettek. Ezektől megkülömböztettek a
barones ex offició, a kik hivataluknál fogva neveztettek igy. Nem volt azonban ellentét a kettő között, mert ilyen hivatalt csak baro naturalis nyert. A baro naturalis czim tehát nem volt jogilag meghatározott, hanem általában az előkelő, főuri állapotnak tényleges jellegü jelölése. Ez volt kiinduló pontja az előkelő örökös bárói czim megalakulásának, s talán leginkább a banderialis hadszervezettel függött össze. Legelső ilyen természetü adománylevél a Bánffy Miklósé, a ki 1443-ban I. Mátyástól a grófok összes kiváltságait s kivált a vörös viaszszal való pecsételés előjogát nyeri.
E pecsételési jog válik a bárók méltóságának külső kifedezőjévé, s ennek adományozásával emelnek báróvá. Az első kifejezetten báróvá emelés a Podmaniczky Jánosé 1502 körül, a mely egyszersmind czimerbővitéssel van összekötve. Ezzel alakul meg a magyar báróság, mint családi jellegü, örökös magánjogi méltóság és czim, s ezek a Werbőczy által megjelölt
barones solo nomine. Ilyen adományozások daczára azonban a baro czimet a XVII. század közepéig sohasem találjuk a családi névhez füzve, mint a comes czimet, hanem a bárósított családok tagjainak örökös czimévé, külső ismertető jelévé sokáig a magnificus czim lesz. A barones inkább gyűjtő nevükké válik. A későbbi magyar
liber baro német mintára honosodik meg, a hol immunitási területek örökletes birtoklásában gyökerezett, s a leginkább római szent birodalmi bárók használják nálunk is. A XVII. század második felében lesz egyéni jelzővé a bárói czim, s ezóta szerepel a báró szó mint családi örökös czim. 1674-ben találkozunk legelőször magyar báró neve mellett a
baro jelzővel a Kürthyek bárói diplomájában. A magyar bárói czim ez alakjában sem kapcsolódott a földbirtokhoz, s továbbra is megőrizte a Freiherrel szemben sajátos magyar jellegét.
Magyar herczegi czim, mint főrendi czim tulajdonképen nincs. Az Árpádok idejében kivált Szlavoniában találkozunk magyar királyi herczeggel,
dux-al, ez azonban nem vált főrendi czimmé, hanem a királyi családon belül maradt. Magánuralmi területek birtokosai közül herczegi czimet a magyar korona hübéresei nyernek a vegyesházi királyok alott. Igy először 1369 körül László havasalföldi vajda, a ki fogarasi herczeggé lesz. Az Ujlaky Lőrincz herczegi czimét onnét magyarázza a szerző, hogy az atyja Bosznia királya volt, s a királyi család tagjait herczegeknek szokták nevezni a magyarok. Egyedűl Odescalchi Livius nyeri a török hódoltság alatt levő terület felszabaditása körül tett szolgálataiért I. Lipóttól a szerémi herczegi czimet, ezt azonban 1751-ben Mária Terézia visszavonta, s így az Odescalchiak is római szent birodalmi herczegek maradnak. Külföldi herczegi czimet sokan viseltek a magyar urak közül, igy először László nádor I. Lajos idejében. Római birodalmi herczegi czimet nyernek magyar birtokaik utáni elnevezéssel 1517-ben Perényi Imre siklósi herczeg, és a Rákóczyak, sárosi herczegek, a XVII. században. A dux-al rokon
princeps czim örökös főrendi czimmé vált. Ahány princeps czim van azonban Magyarországon, az mind idegen eredetü. Többnyire római szent birodalmi, továbbá cseh s ujabban ausztriai herczegség.
Ez a nagy jogtörténeti munka tartalma, a mely a királyi tanács két részre osztásától, s ugyanazon királyi tanács hatáskörének tulságos kibővitésétől eltekintve, sok uj s érdekes adattal gyarapitá a magyar történelmi tudományt. Nagy szorgalmat s lelkiismeretes megfigyelést tanusit az egész, de sok helyen még jelentékeny helyesbitésre szorul. Főleg az anyag beosztása ellen kell kifogást emelnünk, mert a tulhosszu szakaszok fárasztóvá teszik az olvasást és nehezitik a megértést. Ha a szerző a magyar jogtörténelmi emlékek szellemébe jobban beleéli magát, jelentékeny kincsekkel fogja gazdagithatni a magyar jogtörténeti irodalmat. Nagy munkát végzett igy is, s az elért eredményekért méltán illeti meg az elismerés.
Grünn Albert.
Der Adel der böhmischen Kronländer. Vcn August von Doerr. Prag, Řivnáč, 1900. 372. l.
E czim alatt egy igen becses kézikönyv hagyta el nemrég a sajtót, mely a cseh-morva-sziléziai nemesség történetének, genealogiájának és heraldikájának valóban nélkülözhetetlen segédeszköze. Magában foglalja mindazokat a nemesitéseket és rangemeléseket, melyek az osztrák belügyminiszterium nemesi levéltárában őrzött u. n. Saalbuchokban a cseh korona tartományaira vonatkoznak. Hogy e könyvek mily nevezetes forrást képeznek a cseh nemességre, kitünik abból, hogy Doerr nem kevesebb mint 2174. oly czimereslevelet és rangemelést talált bennök, melyet Schimon 1859-ben kiadott, s a cseh, morva és sziléziai nemességet tárgyaló munkájából hiányzanak.
Bevezetésképen Doerr egy rövid áttekintést ad arról a törekvésről, hogy a Habsburgok uralma alatt álló tartományok részére egy külön nemesi anyakönyv készittessék. Ezt Ferencz császár 1826 november 30-iki kéziratával rendelte el, kizárva készitendő anyakönyvek sorából Magyarországot és Erdélyt. Ez anyakönyvek alapjául az ugy nevezett Saalbuchok, voltak szolgálandók.
A cs. k. udvari kanczelláriában akkor 117 ily kötet őriztetett. Ezek kiegészitése végett rendelet ment az osztrák hatóságokhoz, hogy a nemesi ügyekre vonatkozó iratokat küldjék be a kanczelláriába. Prágában e felhivásnak vonakodtak eleget tenni, s tárgyalások indultak meg, hogy a cseh tartományok részére egy külön nemesi anyakönyv készittessék, de a tárgyalások vége mégis csak az lett, hogy a cseh akták is Bécsbe küldettek. Itt azonban időközben a munka megkezdődött, s midőn 1835-ben a cseh akták is megérkeztek, a kronologiai rendet már nem lehetett megbontani; innen van az, hogy a kötetek kronologiája a 32-ik kötetnél meg van törve, oda betették a cseh iratokat, s innét kezdve ismét meglehetősen időrendben haladnak az iratok. Az általános nemesi anyakönyv vezetését azonban nemsokára a költségek nagysága miatt feladták, s ezzel együtt a könyvek vezetése is megszünt.
A Doerr által kiadott jegyzék tartalmát képezik az 1530-tól 1534-ig terjedő egykoru német másolatkönyv, az 1531-től 1570-ig terjedő cseh könyvek, továbbá a cs. k. udvari kanczellária tulajdonában lévő 1829 előtti könyvek és az 1829-től 1840-ig terjedő időben összegyült iratok és nemesi akták. Ez anyagban nincsen benn az a 11 nemesi diploma, a melyre vonatkozó iratokat a kanczellária 1848-ban kapta meg Prágából, s melyek II. Rudolf korából származnak. Függelék gyanánt közöltetnek azok a nemesi iratok, melyek a prágai helytartótanács levéltárában lévő másolati könyvekben őriztetnek.
Az anyag mindkét részben szigoruan időrendben van adva, s a megfelelő köteti szignaturán kivül csak a nevet, előnevet és dátumot adja. Az első rész 1530 január 20-ikával kezdődik, az utolsó nemesi levél 1811 deczember 31-ikén kelt. A prágai iratok között a legrégibb Mladkow János czimereslevele 1527 május 1-ről, a legfiatalabb a Worlik-féle 1600 junius 14-ikéről. A neveket és előneveket illetőleg kiadó megtartotta az eredeti ortografiát, még ott is, a hol föltételezhetően hibásan van irva, de ezen aztán az indexben igyekezett segiteni.
A dolog természetéből folyik, hogy e jegyzék első sorban a cseh nemességre, s közvetve az osztrákra bir érdekkel. A Magyarországban honositott cseh főrangu családokra vonatkozó nemesitések s rangemelések között ott találjuk pl. az Auersperg, Chotek, Kinszky, Khevenhüller-Metsch, Schwarzenberg, stb. neveket. Néhány magyar hangzásu névvel, illetve előnévvel s egynéhány most magyar nemes család nevével is találkozunk. Igy pl. gróf Batthyány Károly herczegesitésével 1763 deczember 28-ról, Esterházy Miklós herczegségének kiterjesztése mindkét nembeli leszármazóira 1795 július 1-ról; nyilván magyar származásu volt az a Farkass Simon obrowitzi apát, ki testvérével, Bertalannal 1600 márczius 7-ikén Obrobitzi előnévvel nyer nemességet. Forgács Miklós 1651 márczius 6-ikán nyer bárói rangot és czimerjavitást (Forgatschnak irva), Grassalkovics Antal herczegséget 1784 május 6-ikán, a Gränzenstein család 1711 január 4-ikén nemességet; fölemlitjük még az Ehrenheimi Schyttra családot, mely 1792 deczember 21-ikén nyer nemességet, Ungar Lipót Ferencz pedig 1737 február 7-ikén régi lovagi rangjának megerősítését nyeri Győri (von Raab) előnévvel.
Doerr munkájának becsét a cseh nemességre nézve külön kiemelni szinte fölösleges. Ha valamikor a cseh nemesség egy külön nemesi anyakönyvet fog a maga részére felállitani, Doerr összeállitása megbecsülhetetlen segédeszközül fog szolgálni.
A-y.
Élő Nemesség. A nemes családok szakközlönye. Felelős szerkesztő és kiadó Dr. Szombathy Ignácz. 1900. I–IV. szám. (Több nem jelent meg). 8-rét. 64 oldal.
Nagy igényekkel, túlzott igéretekkel indult meg a harmadik magyar genealogiai szaklap s már a negyedik számnál megfeneklett; előfizetők hijján meg kellett szünnie. Megszünése nem veszteség irodalmunkra nézve; e lapocskára valójában nem is volt szükség. A szigorúbban vett tudományos igényeket kielégiti a Turul, a praktikus családtörténetet pedig kitünően szolgálja ki a Nagy Iván. Nem mondjuk, hogy ezek mellett még egy harmadik hasonló irányú folyóirat meg nem élhetne, de csak akkor s úgy, ha nem állna a meglevő kettőnél alacsonyabb nivón.
Az Élő Nemesség mindössze egy szám lesz a magyar genealogiai irodalom könyvészetében. Legfeljebb mint különlegesség, kuriózum jut majd némi hirnévhez. Egyetlen olyan czikke sincs, a mely csak némi értékkel is birna. Nagyobb dolgozat csak egy volt benne s ez befejezetlen maradt: A magyar nemesség történelmi ,fejlődése. Szerzője ismeretlen. Mintha a néhai jó Horvát István szólalna meg benne! Kezdődik a vízözönökkel s jégárakkal, van benne szó Európa belvizeinek lefolyásáról s az Ulfilas gót bibliájáról, a melyben a szerző a székelyek hun eredetének bizonyitékait véli feltalálni és sok más hasonló dologról, hanem a magyar nemesség történetéről alig akad benne valami. Ez a munkácska naivság dolgában mindent felülmul, a mit valaha hasonló tárgyról nyelvünkön megirtak. Szinte megdöbbent ez a dolog: szakmánk dekadencziájáról tanuskodnék, ha az ellenkezőről meg nem győzne a lapocska megszünte, a miből látni lehet, hogy efélére már nincs hazánkban közönség.
A teljesség kedvéért még megemlitjük, hogy az első számban genealogiai adatok találhatók a Jálics, a másodikban a Király-Daróczi Daróczy, a harmadikban a Szombathy, Károlyi és Szepetneki Töttössy, a negyedikben pedig a Tótváradjai Kornis és a Schmellchoffi és Szedliconai Timon családról.
Cs.
Nagy Iván. Családtörténeti Értesítő. Szerkesztik és kiadják dr. Komáromy András és Pettkó Béla. II. évfolyam, 1900. 8-10. füzet.
A 8-9. kettős füzetet Horváth Sándor czikke nyitja meg: Hamisitott czimeres nemeslevelek Abauj-Torna vármegye levéltárában. Nagy kár, hogy a körültekintö szerző épen az abaúj-torna-vármegyei levéltár legérdekesebb hamisitványával, a Balog Éliás 1499-iki czimerlevelével nem foglalkozott bővebben, a melyről különben legelőször az ezredéves kiállitáskor a Magyar Nemzeti Múzeumban állapították meg, hogy hamisitvány. A sok hibával dicsekvő Siebmacher még hiteles gyanánt emliti az ügyetlenül koholt armálist. A Magyarország családai rovatban a Sikabonyi Angyal, Csajághi Csajághy, Wlassics, Laszly és Henet alias Sauer családok genealogiái találhatók. A tárczában mint aktuális közlemény Vörösmarty Mihály vérségi összeköttetései szerepel. A 10. füzet Komáromy András dolgozatával kezdődik: Magyarországi főurak összeirása 1764-ben. A családi genealogiák közt a Szégner, Csenkei Csenkey és a Fogarasi Tamásy család ismertetése foglaltatik. Mindkét füzetben folytatja Pettkó Béla a Királyi Könyvek czimer leirásainak közlését, Illéssy János pedig az 1754–55-iki országos nemesi összeirás kiadását.
A Nagy Iván második folyamának befejezése után örömmel konstatálhatjuk, hogy a folyóirat, a melyben némelyek a Turul vetélytársát vélték feltámadni, a legkitünőbb kiegészitője folyóiratunknak s igazi nyeresége a magyar családtörténetnek.
V. E.
Hibaigazítás.
Ghyczy Pál «A rangjelző koronák» czimű czikkének illusztrácziói között a 101. lapon 14. sz. a. közölt ötpontos nemesi korona tévesen soroztatott a heraldikus pajzskoronák közé; a 105. lapon 38. sz. és a 115. lapon 80. sz. alatt közölt koronák egymással felcserélendők, ugyan e lapon Oroszországnál az aláirás így javítandó: 78–79. bárói koronák, 80. nemes korona.